Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— О, розумію, — сказала Маргарита з надзвичайно наївним виглядом, — і ви тепер вернулися за шпагою?
Ла Моль глянув на Маргариту так, ніби в душі його народилась підозра.
— Пані, я справді вернувся б, і навіть дуже охоче, бо шпага моя — чудовий клинок, але не знаю, де той дім.
— Як, пане! — сказала Маргарита. — Ви не знаєте дому, де перебули ніч?
— Ні, пані, і хай сатана мене візьме, якщо я догадуюсь про це!
— О, це справді дивна річ! Ваша історія — справжній роман!
— Справжній роман, ваша правда, пані.
— Розкажіть її мені.
— Це трохи довго.
— Дарма, я маю час.
— Вона неймовірна.
— Розказуйте: я дуже довірлива.
— Ваша величність наказуєте?
— Так, якщо це треба.
— Слухаюсь. Учора ввечері, розійшовшись з двома чарівними дамами, з якими ми провели вечір на мосту Сен-Мішель, ми повечеряли у метра Ла Гюр’єра.
— До речі, — спитала Маргарита з повною натуральністю в тоні, — що це за метр Ла Гюр’єр?
— Метр Ла Гюр’єр, пані, — сказав Ла Моль, удруге глянувши на Маргариту з тим підозрілим виглядом, що й уперше, — метр Ла Гюр’єр — це хазяїн готелю „À la Belle-Étoile“ на вулиці Арбр-Сек.
— Добре. Я бачу її звідси... Отже, ви вечеряли у метра Ла Гюр’єра. З другом вашим Коконна, певне?
— Так, пані, з другом моїм Коконна. Раптом увійшов якийсь чоловік і подав кожному з нас по записочці.
— Однаковій?
— Цілком однаковій. Один тільки рядок: „Вас чекають на вулиці Сент-Антуан, против вулиці Жуї“.
— Без підпису?
— Без. Тільки, замість нього, три слова, три чарівних слова, що тричі обіцяли те саме, — тобто потрійне щастя.
— Які ж то слова?
— Eros, Cupido, Amor.
— Справді, приємні імена. І дотримали, що обіцяли?
— О, більше, пані, в сто разів більше! — скрикнув Ла Моль з захватом.
— Кажіть далі. Мені цікаво, хто чекав вас на вулиці Сент-Антуан, проти вулиці Жуї.
— Дві дуеньї, з хустками в руках. Вони вимагали, щоб ми дозволили зав’язати собі очі. Ваша величність догадуєтесь, що з нашого боку заперечення не було. Ми відважно простигли шиї. Моя провідниця повела мене в правий бік; провідниця мого друга в лівий, і ми з ним розійшлися.
— А потім? — допитувалась Маргарита, що, здавалося, вирішила довести розслід до кінця.
— Не знаю, — відповів Ла Моль, — куди провідниця повела мого друга. Може, в пекло. Але моя привела мене в місце, яке я вважаю за рай.
— І звідки вас вигнали, певне, за надмірну цікавість?
— Саме так, пані. Ви маєте дар угадувати. Я нетерпляче дожидався світанку, щоб побачити, де я, аж ось в пів на п’яту та сама дуенья увійшла, знов зав’язала мені очі, взяла з мене обіцянку не пробувати підіймати пов’язку, вивела з дому, пройшла зо мною кроків із сотню, ще раз змусила заприсягтися, що я зніму пов’язку тільки тоді, як нарахую до п’ятидесяти. Я нарахував до п’ятидесяти і побачив, що я на вулиці Сент-Антуан, проти вулиці Жуї.
— І тоді...
— Тоді, пані, я відчув себе таким радісним, що не помітив чотирьох негідників, від яких з такими труднощами вирвався. Отже, пані, — провадив Ла Моль, — коли я знайшов тут шматок мого пера, серце моє затремтіло від радості, і я підняв його, пообіцявши самому собі берегти його, як спомин про цю щасливу ніч. Але, хоч яким щасливим я почуваю себе, мене турбує думка, куди подівся мій товариш.
— То він не вернувся до Лувра?
— На жаль, ні, пані! Я шукав його скрізь, де він міг би бути, в „À la Belle-Étoile“, на грі в м’яча і в багатьох інших порядних місцях, але ніде немає ні Аннібала, ні Коконна.
Вимовляючи ці слова з жестом розпачу, Ла Моль розставив руки, розкривши плащ, і спід плаща виглянув подертий в багатьох місцях камзол, в дірки якого видно було підшивку.
— Але ж ви увесь подірявлений! — сказала Маргарита.
— Подірявлений, добре сказано! — сказав Ла Моль, почуваючи приємність, що йому ставлять в заслугу небезпеку, якої він уник. — Гляньте, пані, гляньте!
— Чому ж ви не перемінили камзол, коли вернулись у Лувр? — спитала королева.
— Ах, — сказав Ла Моль, — у мене в кімнаті хтось був.
— Як, у вас хтось був? — сказала Маргарита з величезним подивом в очах. — Хто ж був у вашій кімнаті?
— Його високість.
— Цс! — перервала Маргарита.
Молодий чоловік замовк.
— Qui ad lecticam meam stant?[63] — спитала вона в Ла Моля.
— Duo pueri et unus eques[64].
— Optime, barbari! — сказала вона. — Die, Moles, quem inveneris in cubiculo tuo?[65]
— Franciscum ducem[66].
— Agentem?[67]
— Nescio quid[68].
— Quocum?[69]
— Cum ignoto[70].
Дивно, — сказала Маргарита. — Отже, ви не могли знайти Коконна? — вела вона далі, видимо, не думаючи про те, що говорить.
— Так, пані. Я вже мав честь сказати про це вашій величності. Я буквально вмираю від турботи.
— Ну, що ж! — сказала Маргарита, зітхаючи. — Я не хочу перешкоджати вам розшукувати, але думаю, сама не знаю чому, що він знайдеться. Проте, йдіть, шукайте.
І королева приклала пальця до уст. Молодий чоловік зрозумів, що цей чарівний рух не міг бути наказом мовчати, бо прекрасна Маргарита не звіряла йому ніякої таємниці і не робила ніякого признання, — отже він мав означати щось інше.
Ноші рушили, а Ла Моль, подавшись на дальші пошуки, пішов набережною до вулиці Лон-Пон, що привела його на вулицю Сент-Антуан.
Проти вулиці Жуї він зупинився.
Саме тут йому і Коконна дві дуеньї зав’язали вчора очі. Він повернув уліво, потім відрахував двадцять кроків. Зробивши те саме, він зупинився перед домом, чи, краще
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.