Читати книгу - "Диво"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Хто такий? — грізно поспитав князь, мало не топчучи чоловічка конем.
— Ловища… доглядаю… — несподівано дзвінким, молодим голосом відповів той.
— А чому такий… розтерзаний?
— Бо ж тільки у вовка золота головка,— сміливо глянув той на князя своїми нестерпно ясними очима.
— Холопе! — гнівно крикнув Ярослав, підіймаючи коня над доглядником.— Та чи відаєш?
Не договорив, бо відхилилися в хижі грубо збиті з обаполів двері і на порозі стало біле видиво.
Стояла, незважаючи на холоднечу, в самій полотняній сорочці. З просторого вирізу ніжно випростувалася тонка прекрасна шия, нічим не вкрита русява голівка недбало виставлялася під дощ; неначе зраділий, дощ припустив ще дужче, щедро лився дівчині на голову, стікав по обличчю, по шиї, вільно впливав у той недоладно широкий виріз, аж князеві захотілося кинутися й прикрити дівчину від холодних патьоків, мав би вхопити її в обійми, занести до теплої хижі, занести на край світу.
Він забув про чоловічка, не спробував навіть здогадатися, що то міг бути батько Забаві, просто поминув його, як стовп або кущ, зістрибнув з коня і, засоромлено якось зціджуючи жменею воду з бороди, підбіг до Забави.
— Ще приїхав,— без подиву відзначила дівчина.
— Здрастуй,— сказав князь.
— Чого забився в таку непогодь? — Вона відверто глузувала з нього.
Ярослав, змішаний, мовчав.
— То що повідаєш? — вже суворіше поспитала дівчина.
— Може… — князь не знав, що й казати,— може, хоч води напитися даси…
— Он її скільки, води,— повела вона рукою і сама вже аж лисніла від води.
— Намокнеш,— нагадав їй Ярослав.
— Не глиняна.
— Застуда візьме…
— Хай вона моїх ворогів візьме.
— А хіба в тебе є вороги?
— А в кого їх нема? То вже й не людина, якщо ворогів не має.
Він здивувався її вгадництву: те саме думав сам ось уже скільки днів.
— Не стій на дощі, — сказав майже благально.
— А коли хочу стояти!
— Холодно ж.
— А холодно — то зроби мені тепло, якщо ти такий!
Відчуваючи, що чинить найбільшу дурницю, на яку тільки спроможен, Ярослав підступив до Забави, рвучко скинув з себе шкіряний дебелий плащ, яким захищався від дощу, обгорнув ним дівчину, а сам лишився у своєму дорогому князівському вбранні, певно, був безмірно смішний і жалюгідний: стоїть під дощем бородатий чоловік у шитому золотом корзні, у барвистих, саджених перлами чоботях, з коштовним мечем і так само коштовним мисливським ножем на широкому поясі, поцяцькованому важкими срібними украсами.
Однак спершу було саме тільки відчуття приємності, доброго діла, спершу він у цілковитому забутті дивився на дівчину, весь віддавшись темному плину пристрасті, а думка про себе, почуття незручності й сорому з’явилося тоді, коли позаду запирхали коні, заляскотіла в струмку вода під копитами, пролунав такий набридло знайомий голос Коснятинів:
— Пресвітлий князю, насилу знайшли тебе!
Ярослав повернув до посадника стемніле від ненависті обличчя. На нього дивилися мертві очі оленя, перекинутого через луку Коснятинового сідла. Забава з цікавістю переводила погляд із князя на посадника, ждала, що буде.
Але вмішався третій, про якого всі забули. Заволохатілий чоловічок просунувся між князем і посадником, який силкувався злізти з коня, але ніяк не міг випручатися з-під оленячої туші.
— То ти князь? — спитав чоловічок Ярослава.— Чом же не повідав, хоч би на коліна перед тобою впав. А тепер пізно. Розхотілося.
— Іди з-перед очей, Пеньок,— порадив йому Коснятин.
— А чому б мав іти, коли то моя хижа.
— Може, й дівка твоя? — Коснятин нарешті зліз з коня, виважував на плече оленя.
— Таки ж моя. А тільки тобі — дзуськи! — Пеньок скрутив волохату дулю, здалеку показав її посадникові.
— Не вештайся під ногами: потопчу! — гримнув на нього посадник, несучи впольованого оленя до князя.— Кланяюся тобі, князю, цим оленем…
Ярослав збагнув, що суворість тут недоречна, треба було зводити все на жартівливу пригоду, тому відступився з дороги, показав на Забаву.
— Подаруй свого оленя дівчині.
Посадник, зраділий, що князь не став вимовляти йому за підглядництво (бо як інакше можна було пояснити його з’явлення в лісі після того, як Ярослав побажав їхати на лови без будь-чийого супроводу), поклав оленя до Забавиних ніг, вклонився дівчині.
— За княжим велінням. Даруємо тобі.
— А нащо він мені?
— Княжий дарунок,— поважно нагадав Коснятин.
— Бери, дурна дівко! — гукнув Пеньок.
— Князь наш щедрий,— сказав посадник.
— А хай би князь і оббілував,— засміялася Забава.
— Зроблять те за нас,— сказав поважно Коснятин.
— А я хочу, щоб князь,— вперто повторила дівчина.
— Коли так, то й я сам можу.— Посадник знав крутий Ярославів норов, боявся спалаху, який міг от-от вибухнути.
— Ні вже нехай сам князь. Чи, може, не вмієш, князю? Батьку, поможи нашому…
— Не треба помочі, — сказав просто Ярослав,— сам зроблю.
— Князю,— докірливо мовив посадник,— як же то?
— Мій клопіт!
Варяги скочили з коней, щоб занести оленя до хижі, але Ярослав спинив їх порухом руки, сам звалив собі оленя па плечі, легко поніс його до дверей.
— Відчиняй,— крикнув Забаві.
Сам почувався молодим і дужим, як олень у непролазних пущах. Дзвінка сила струмувала йому в кожній жилочці. Не було нікого на світі. Тільки він і ця дівчина — мов божий дарунок і безсмертний гріх!
— Несіть ялиняччя! — ще гукнув назад до варягів і посадникових ловчих, а Забаві звелів: — Розводь більший вогонь! Багаття! Жару!
Сміливо розрізав шкуру на вбитій тварині, вправними рухами став білувати тушу. Пахло хвоєю від підстилки, зробленої варягами, а йому здавалося, що то пахощі Забавині. Варяги взялися розкладати багаття посеред хижі, шкварчала вода на мокрих дровах, густо стелився ядучий дим, а Ярославові вимальовувався з того диму образ дівчини, до пори схованої десь у протилежному кутку. Дрова розгорілися, Коснятин звелів принести з тоболів бочоночок, повний міцного меду, дістав з-за халяви обкованого сріблом рога, підніс першому князеві, але той плечем показав на Забаву, дівчина відмовлятися не стала, вихилила ріг, обтерла губи, сказала:
— Смачно.
Дрова тріскотіли, полум’я звивалося аж до самої димової сітки під стелею, в хижі стало світло, випили, щоб зігрітися, і князь, і Коснятин, і варяги, і ловчі, перепало й Пенькові. Ярослав швидко порався з оленем, Забава, відійшовши ще далі, розчісувала простим дерев’яним гребінцем волосся, воно в неї, мабуть, пахло дощем, лісом, чистотою і ще чимось,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Диво», після закриття браузера.