Читати книгу - "Яр"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Десь далеко-далеко чувся материн голос:
— Хоч би вже ти, старий, тут не смалив, он у дитини аж груди розриває...
Материному голосові заперечував батьків репнутий баритон:
— Ду-урна ярка! Шоб ти знала, махра ліче. Як міні руку дірвало, був би й дуба дав, коли б не махорка. Один кае, намочіть, кае, дядьку, махорки в онучі й прикладіть до живота. Я й той. Воно пече, а ліче. А ти...
Певно, він безнадійно махнув рукою на материн розум, як робив це завжди, коли вони сварилися, і рипнули двері: батько вийшов на веранду. І чого вони лаються? — думав Максим, намагаючись розтулити повіки, що так і злипалися. Усе життя, відколи він пам'ятав себе, старі сварилися між собою.
Але й та лайка, і вони самі, і Марія потроху меншали й танули, аж поки зовсім зникали, і Максим знав, що зараз накотиться нова хвиля. І та хвиля таки справді заливала все його тіло, виринаючи десь біля потилиці. Так тривало до ранку, коли Максим по-справжньому заснув.
Надвечір, прокинувшись і розплющивши очі, він угледів Олега Поповича. Той сидів на своєму місці й тихо розмовляв із батьком. Хлопцеві майнуло, що десь-то справи його кепські, коли й оцей завжди галасливий Попович прикусив язика.
— Прокинувся? Ми тебе збудили?
Максим кволо махнув рукою.
— Завтра прийде лікар, — приспокоїв його Попович. — Де це ти так? Може, прохолов?
Максим, аби не відповідати, знову заплющив очі, тоді-таки сказав:
— А ви їм і досі вірите...
— Кому? — звів брови гість.
— І ви, і Ганна... Вірите.
— Про що ти кажеш, Нетреба?
Але Максим немовби й не чув його:
— Людина завжди мусить мати перед собою якогось бога. Вольтер сказав, що коли Бога немає...
— Кому ми й досі віримо? Німцям?
Хворий доказав перервану думку:
— ...коли й нема, то його треба вигадати.
Така довга тирада втомила виснаженого Максима, і він знову заплющив очі. Олег сказав:
— Я знаю про твою заяву. І про того, як його... Афанасьєнка? Але видужуй, поговоримо пізніше. Ти... не все врахував.
— Усе.
— Видужаєш — і побачиш.
— Українців обдурено, і це не залежить від моєї хвороби.
Максим замовк і після паузи поспитав:
— Куди ми підемо далі?
— Ти спершу трохи полеж, — відбувся жартом Олег, — а тоді вже подумаємо, куди йти.
— Ні, Олегу, назад вороття немає. Там бар'єр... Україна ніколи не забуде тридцятих років. Тридцять третього, тридцять сьомого...
— Людська пам'ять, Нетреба, влаштована так, щоб усе забувати.
— Це тільки, якщо всі люди стануть проститутками. Нам тепер немає дороги ні туди, ні назад...
Максим відчував, як біль починає знову стискати його потилицю, і приготувався до цього. Усе навколишнє потроху блякло й затягалось імлицею. Про що я допіру міркував? — силкувався він згадати. Яке значення мають усі на світі проблеми, коли в людини розколюється навпіл голова? Верховними законами нашого буття, мабуть, були й лишаються найпримітивніші інстинкти самозбереження...
Новий приступ хвороби тривав усю ніч, і коли прийшов покликаний Олегом лікар, Максим навіть не чув, поринувши в нездоровий сон. Та, прокинувшись по обіді, не повірив своїм очам. Біля ліжка сиділа Оленка. Максим довго дивився на неї, не знаючи, то сон, хворобливе марення чи таки дійсність. Але віддалік, на тому стільці, де завжди вмощувався Олег Попович, сиділа Люда Бабій. Більш у хаті нікого не було. Тільки по хвилині увійшла Марія, забрала шаплик із помиями й понесла поперед себе. І та прозаїчна деталь остаточно переконала його, що він-таки не марить.
Максимова рука лежала в Оленчиній, і це теж було свідченням.
— Тобі болить? — озвалася дівчина, і він поволі всміхнувся. Оленка схилилася над його рукою й почала цілувати її. Максим хотів прийняти руку, але сил не було, натомість у горлянці залоскотало й двічі сіпнувся зрадливий борлак. Оленка тихо плакала, і він відчував на руці її мокру щоку.
— Ти кинув роботу? — чи то спитала, чи просто озвалася дівчина. — Нічого, нічого...
— Кинув, — прошепотів Максим.
— То дарма, якось буде...
Вона зиркнула в той бік, де мовчки сиділа коло каганця Люда Бабій, дивлячись на мерехтливий язичок жовтого полум'я.
— Проживемо якось. Не тільки ж у школі робота. Я вже з Антоном ходю на станцію...
Вона раптом зашарілася й широко розплющила ще мокрі від сліз очі:
— Ти тільки не сердься, чуєш... Я рада, шо ти кинув оту... ну, роботу.
І знову схилилася до його руки й зашептала:
— Я зароблю й на двох, коли шо... Носю додому потрошку то картоплі, то зерна...
Максимові було невимовно
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Яр», після закриття браузера.