Читати книгу - "Спогади. Том 1, Карл Густав Еміль Маннергейм"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Моя розмова з міністром закордонних справ Пішоном засвідчила, що кригу зламано. Я побачив надзвичайно ґречну й приємну людину, яка виявляла велику симпатію до Фінляндії. Міністр розповів, що його зацікавлення нашою країною почалося зі Всесвітньої виставки, яка відбулася 1900 року в Парижі. Він милувався фінляндським павільйоном, а на одному з офіційних обідів поряд сидів синдик нашої експозиції. Той так гарно говорив про свою країну, що Пішон став щирим другом Фінляндії. Маленькі події можуть мати далекосяжні наслідки!
Міністр зазначив іще, що особисто ініціював визнання Францією нашої незалежності. Невідомо було, чи зможе Франція спонукати свого союзника піти за її прикладом, однак якщо Фінляндія підтвердить новий і розважливіший політичний курс, у Франції, безперечно, знайдуться способи стимулювати нас і виявити нам свою симпатію. Міністр пообіцяв обговорити фінляндське питання з Англією до того, як відбудеться мирна конференція, а відтак обстоювати і визнання нашої незалежності імперією, і поновлення французько-фінляндських стосунків. Коли я зазначив, що Франція все ж таки, певно, може самотужки постановити їх поновити, щоб зміцнити позиції фінляндського уряду, він натякнув, що коли порушить це питання, його вже фактично можна вважати розв’язаним.
В аландському питанні Франція не мала жодних зобов’язань перед Швецією. Пішон брав до уваги бажання аландського населення, щоб архіпелаг було приєднано до Швеції, але загалом став на позицію Фінляндії. Утім, у своєму ставленні до Фінляндії Франція мусила зважати не лише на союзників, а й на громадську думку.
Коли зайшла мова про постачання зерна, мені вдалося переконати міністра в невідкладності цієї справи. Після того, як він пообіцяв мені, що Франція підтримуватиме нас і в цьому питанні, зосталося лишень узгодити технічні моменти імпорту за допомогою блокадного комітету в Лондоні.
У цьому контексті я не хочу, щоб пішла в непам’ять одна незнайома нам подробиця, яка може бути цікавою. Міністр закордонних справ Пішон кілька разів зазначив, що під час війни великих держав Франція пропонувала російському урядові переглянути панславістичну політику щодо Фінляндії, — дражливий демарш, який був аж ніяк не легким для держави-союзниці. Під час свого прощального візиту до міністра закордонних справ я дізнався від нього, що мою ідею послати до нашої країни французьку військову місію сприйнято позитивно.
З-поміж впливових французьких політиків, із якими я обговорював наші проблеми, я хочу окремо згадати Арістіда Бріана, великого серцеїда, і Альбера Тома, який їздив до Петербурга під час революції й доволі добре розумівся на житті Росії.
Щирим другом Фінляндії виявився і мсьє Франклін-Буйон, голова комісії закордонних справ у депутатській палаті. У російському питанні його улюбленою політичною ідеєю було створення Балтійського союзу, до якого вступила б і Фінляндія. На це я сказав, що давні історичні й культурні зв’язки поєднують мою країну з народами північної Європи, а тому їй би більше пасувало бути в Скандинавському блоці, попри те що тодішня недалекоглядна політика Швеції щодо Аландських островів стоїть на заваді об’єднання північноєвропейських країн.
Коли Франклін-Буйон поцікавився моєю думкою стосовно політики великих держав щодо Росії, я відповів, як і в Лондоні, що російську державу слід відновити в її національних кордонах, але більшовизм становить небезпеку для всього цивілізованого світу. В інтересах Фінляндії прагнути до добрих політичних і економічних відносин зі звільненою від більшовиків Росією. Франклін-Буйон поділяв мою думку. Йому була не до вподоби позиція британців, що більшовизм треба ізолювати, щоб він відмер сам собою, адже в ізоляції, на його думку, цей рух лише зміцниться. Більшовицький режим напевне доведе країну до багатьох важких ситуацій у царині економіки й техніки — втім, можна було чекати, що радянський уряд зможе впоратися з труднощами своїми методами. Але хай там як, а Франклін-Буйон запевнив, що Франція ніколи не дозволить Німеччині вкоренитися на російському терені ні економічно, ні військово, ні політично. Адже Франція сьогодні найконсервативніша країна Європи, і її обов’язок — підтримувати лад скрізь, де треба.
Що стосується Фінляндії, Франклін-Буйон вважав, що Франції має бути вільно поновити з нею розірвані стосунки. Це сприятиме розвіянню поширеного уявлення, начебто французький уряд своєю жовтневою нотою відкликав визнання фінляндської незалежності: адже нота стосувалася лише обрання зятя німецького імператора королем Фінляндії. А поза тим Франція не мала бажання втручатися в наш вибір форми врядування.
Легко було спостерегти, що антифінляндська пропаганда з боку росіян-емігрантів лягла у Франції на сприятливий ґрунт. Вони як саможертовні військові союзники досі мали великий вплив, а завдяки своїм зв’язкам іще й можливості через пресу протидіяти фінляндським інтересам, насамперед ув актуальному питанні: чи визнають Англія та США нашу незалежність до початку вже близької мирної конференції? Утім, були й винятки. До них належали колишній міністр закордонних справ Росії й посол у Парижі Ізвольський, який відвідав мене, висловив симпатію до Фінляндії і виявив бажання зробити щось для нас. А ще він зазначив, що його було усунуто з поста міністра закордонних справ через симпатизування Фінляндії, — втім, до цього твердження варто ставитися з обережністю, адже загальновідомо, що причина його переведення до Парижа полягала в його невдалій політиці на Балканах.
Згодом комітет, який у Парижі дбав про інтереси царської Росії, пішов аж на те, що 1919 року підготував на мирну конференцію меморандум, де було сказано, що Росія ніколи не відмовиться від «права, яке лежить в основі політичних і державно-правових відносин між Росією та Фінляндією». Це «право» базувалося на тих самих військових аспектах, які потім, восени 1939 року, фігурували в претензіях радянської Росії. У заяві комітету було зазначено, що беззастережною умовою безпеки Петербурга є те, що Росія матиме укріплені морські бази на північному березі Фінської затоки і в Ганко. Крім того, комітет робив акцент на значенні для Росії Аландських островів як військової бази. Підставою для цієї вимоги, на думку представників росіян-емігрантів, була німецька «окупація» Фінляндії 1918 року. Через 20 років
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Спогади. Том 1, Карл Густав Еміль Маннергейм», після закриття браузера.