Читати книгу - "Романи, Роман Васильович Андріяшик"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Не спи, — покликав я Марійку.
Вона крізь сон наблизилась устами до мого обличчя.
Я заспокоївся тільки в присмерку льоху. Хлопців не було, лише Микола сидів і писав. Живецький лежав на нарах з мухою на носі.
— Ти де пропадаєш? — загудів Микола.
— Де? Я зробив негаданий захід у життя. Щось настільки контрастне по відношенню до моїх звичок і поведінки, якби, приміром, з цього льоху, зажмурившись, вилетіти на сонце і розплющити очі. Я, Миколику… Ти мене слухаєш?
— Угу.
— Я…Та біс з тобою, пиши.
Микола поклав ручку.
— Що сталося?
— Я ночував у гімназистки.
Микола склав руки, обійнявши носа великими пальцями.
— Двадцять п’ять тобі вголити.
— Йду на дно.
– І — якраз перед змінами.
— Я давно з дому і не знаю, чи взагалі повернусь. Та це марниці, я не це хотів сказати. Я знайшов у цій гімназистці щось таке, що мене підпирає, як отой грек — колону на Олексиній картині.
— На аудиторію напав?
— Ні, звичайні розмови.
— Але вона слухає і вбирає, як губка? Ти давно цього шукаєш.
— Ні. Уяви собі зелений острівок серед чорної ріллі. Проходиш мимо — глянеш і рушиш далі. А повертаючись назад, уже шукаєш очима. Потім дорога вимальовується в пам’яті лиш завдяки цьому острівку. Це щось твоє, ніби смужка життя, яке ти досі мало усвідомлював.
— А та смужка, до якої ти намагався повернутися в Колобродах, нічого не дала? Ти все до того спланував, пересмакував.
— Мене війна примусила. Потім — падіння держави. Я його передбачав.
— Цікаво. Але ж ти і тепер щось плануєш.
— Буду бунтувати.
— Ось куди!
— Логіка життя! Ми всі прямуємо до революції, але я вже її виносив.
Микола засміявся.
— А я що роблю, дозволь запитати?
— Метушишся.
— Тьху, дурний!
— Зате тебе чекає винагорода.
— Яка?
— Ти станеш до влади.
— Лягай спати, ти мені набрид.
— Я виспався, Миколику. Ти думаєш — ми?… Я її навіть не цілував.
— А мені байдуже.
— Ти — як римо-католицький священик.
— На роботу не йдеш?
— Ні, в мене сьогодні свято.
— То пройдися містом.
— Запиши до протоколу моє прізвище. Колись будуть розкопувати архіви і дізнаються, що був такий Повсюда. Пам’ятаєш, у гоголівському «Ревізорі»…
— Не перешкоджай, Прокопику.
— Візьми мене коли-небудь з собою, я виголошу промову.
— Про що?
— На будь-яку тему. Мені здається, я міг би скласти політичного сонника.
Микола закурив цигарку.
— Як ти вважаєш, — звернувся він, — на яких правах Компартія Галичини повинна входити до Компартії Польщі?
— Щоб не ділити ідеалів — розділимо посади!
— Не жартуй, питання принципове.
— Ваша партія представляє націю чи клас?
— Пролетаріат.
— А наші безробітні на яких правах входять до складу польського пролетаріату?… Мовчи, мовчи, бо забуду, до чого веду. Не знаю, як буде далі, але зараз, Миколику, гине весь народ. Очевидно, треба звідси танцювати. Не перебивай, я знаю, що ти хочеш сказати, що в ньому є визискувачі, Але ж у кожному класі є спекулянти того самого гатунку.
— Мене звинувачують в сепаратизмі. Знаєш, чим це пахне?
— Видушать і вас, і нас, але залишаться архіви. Запиши все-таки моє прізвище.
— Мені не вистачає терпіння з тобою розмовляти.
— Закохайся.
Він сплюнув і нахилився над аркушем. Я тільки тепер побачив, як він подався за останні дні: Зчорнів, під очима набухли синці, щоки обвисли, як у старого.
— Національне питання і при соціалізмі залишиться проблемою, якщо його перескочити. Ви поставите перед ним на коліна…
— Поговоримо згодом, — перебив Микола.
— У мене, наприклад, нема того почуття людської гідності, яке мислиться за комунізму, — провадив я далі. — Не красти ж його. Я його поступово надбаю, стаючи громадянином, довіряючись людям.
— Мені зараз іти, Прокопику, а я ще нічого не зробив.
— Працюй, біс з тобою!
Я вийшов на вулицю. Мені треба було конче відверто поговорити з Павлюком. Про виробниче колесо на зміненій осі, про те, що здібності — не криниця, а коли вони застигнуть, потреби обмежуватимуться примітивними смаками, і про дещо інше. Та дідько знає, що таке. Колись Микола був приступніший. Часом я його, як і сьогодні, навмисна розпалював усякими запереченнями, викликаючи на відвертість, але тоді він був більш уважний до мене.
Я піднявся на Замкову гору, запущеною доріжкою в парку пішов у бік товарної станції і, вибравши незахищену від сонця галявину, розпростерся в траві. Тільки я ліг, зашелестіла трава і просто на мене вибігло руде цуценя. Постояло, розглядаючи мене банькатими вологими оченятами, ступило крок, ще крок і, посміливішавши, лизнуло мені руку.
— А дім у тебе є? — запитав я. Цуценя знову лизнуло мені руку і закрутило тоненьким арканом хвостика.
Я пошукав у кишенях, та, крім газети й тютюну, в них нічого не було. Я одірвав шматок газети на цигарку, відскубнув зайвину. Цуценя вирішило, що я почастував його смужечкою паперу, взяло її до рота, потім, відвернувшись, непомітно випустило в траву. Я вдав, що нічого не бачив, чим цуценя було надзвичайно задоволене. Перекинувшись біля мене, мій новий знайомий почав діловито поклацувати зубами, лякаючи бліх. Оченята стали суворі, вуси настовбурчились, та коли цуценя зрідка косилося на мене, погляд його веселішав.
— Ти артист, — сказав я.
Цуценя підстрибнуло з радості.
Коли я повернувся до міста, вулиці були заповнені солдатами. Солдати в повному лаштунку стікалися на Городецьку, котили гармати, везли скрині з амуніцією, впираючись руками в затильники підвід, вйокаючи і ляскаючи батогами. Невже покидають Львів? Я ж не забрав грошей за два тижні. В людини є якесь таємне почуття, яке завжди противиться істині, якщо істина може зупинити її в дорозі. Це бог страху. Цей бог щодуху погнав мене до казарм. Дорогою я думав, що цей бог геній, причому один з найменш шкідливих. То добре, що люди потерпають за своє завтра. Завдяки цьому вони забувають, що смертні. Не думають про прийдешнє тільки тирани. Творячи смерть, вони бояться лише смерті.
В казармах уже було порожньо. Посеред подвір’я ще стояла, запряжена парою коней, похідна кухня, і Адам звалював у котли начиння.
— Куди ви?
Адам махнув рукою на схід, витер піт.
— З вами не розплатилися? Полковник ще вчора виїхав. Полк веде начальник штабу. Червоні прорвали фронт нами затуляють дірку.
— Всі виступають?
— Залишається поліцейський батальйон.
Адам вийняв з кишені ключі від складу.
— Там я закинув для вас трохи хліба. Я забрав мішок і попрощався з Адамом. На тротуарах збиралися люди. Я замішався в один з гуртків.
— Найдовше за тиждень будуть у Львові, - почув я. Це сказав
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Романи, Роман Васильович Андріяшик», після закриття браузера.