Читати книгу - "Оповістки з Меекханського прикордоння. Північ-Південь"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Купець удав, що замислився. Це в нього завжди добре виходило. Трохи нахилив голову та почухав бороду. На мить усі знерухоміли.
— Сім оргів за три голови, Гаррібе, якщо приведеш до міста ще три сотні таких тварин, як оця твоя показова двадцятка.
Цього разу кочівник удав, що замислився. Його чорні очі хитро блиснули.
— Сторожа ніколи не впустить до міста три сотні бидла. І я мусив би вислати сюди половину своїх людей. Не можу залишити стада без належної охорони.
Якусь хвилину він нервово шарпав вуса.
— Одинадцять за трьох.
— Одинадцять? Вони мали б виглядати краще, ніж ті, яких ви пригнали показати. Скажи мені, Гаррібе, скільки у вас поранених голів?
Кочівник трохи помовчав. Було видно, що роздумує, наскільки він може збрехати.
— Кілька, — ствердив нарешті, дивлячись купцю просто у вічі. — Може, з десяток; шлях був не такий уже й важкий.
— Це добра новина, приятелю. Для мене і для тебе. Це означає, що посуха не була настільки важка, як говорять?
— Ні, Аріноелю. Водопої не пересохли, а трави було вдосталь. Не важча, ніж у минулі роки.
— Тож мине десь десять чи п’ятнадцять років, і сюди прибудуть пастухи від дегренів, вас’реґґелів, ло’реґістів та інших племен. Буде багацько бидла, а ціна впаде. Тож не можу дати більше, ніж вісім оргів за три штуки.
Якусь мить кочівник виглядав так, наче прагнув відкусити собі язика.
— Ми вирушили раніше, Аріноелю, і тому мали достатньо трави та води. Бидло тих, хто не був настільки мудрим, добереться сюди в гіршому стані, ніж наше.
Купець приховав усмішку і трохи нахилився вперед.
— Схиляю голову перед мудрістю народу альмеандаль. І лише тому я готовий дати три орга за голову.
— Десять оргів за три голови, і я приведу під стіни ще сто та п’ятдесят штук таких, як ті двадцять. Ти зможеш сам торкнутися кожної, Аріноелю.
— Коли?
— Ми стоїмо за п’ять миль від міста. Сьогодні ввечері можеш оглянути худобу.
Аріноель похитав головою.
— Сьогодні ввечері я зайнятий, Гаррібе. Завтра та післязавтра — також. Потім у нас свято. Чи міг би ти привести їх, гм, скажімо, за чотири дні?
Кочівник зітхнув.
— Це погано, Аріноелю, дуже погано. Я думав, що продам стадо та вирушу додому перед тим, як сонце вип’є решту води зі степів. Якщо не можеш купити худобу, то я, мабуть, поїду до Ґарарефа або до гільдії Бестеф…
Аерін не дав себе обдурити, але треба було продовжувати виставу.
— Ні, Гаррібе, так не можна, — зупинив його на півслові. — Твій батько торгував із моїм батьком, а пізніше зі мною. Я знаю, що ти поштивий та шляхетний, ні, не переривай, я вірю в твою гідність і тому дам тобі дев’ять із половиною оргів за три голови, якщо відженете худобу ще на двадцять миль на захід, до Гореста.
Кочівники невпевнено перезирнулися. Залишилося лише трохи їх підштовхнути.
— У Горесті в мене є склади та зброярні. Там чимало обладунків, які можна купити за розумну ціну…
Він зробив промовисту паузу і вже знав, що вгадав.
Гарріб поволі кивнув.
— Це чесна ціна, Аріноелю. Завтра ми поженемо скотину до Гореста.
Відв’язав від пояса малу баклагу, вилив на руки трохи молочної рідини та хлюпнув нею перед собою.
— Дев’ять із половиною за три голови.
Аерін хлюпнув зі свого келиха на те саме місце, що й кочівник, дякуючи богам, що не мусить цього допивати.
— Дев’ять із половиною за три.
З цього моменту торгівлю було завершено. Атмосфера трохи розрядилася.
— Я дам вам листи та відправлю людей. На місці все вирішите з моїм радником.
Гарріб кисло усміхнувся.
— Старий Ґалаф, еге ж? Пустинний лис. Він здере з нас шкіру, коли купуватимемо зброю.
— Степові вовки зуміють собі зарадити, сину Арана. А Ґалаф не настільки страшний, як про нього говорять…
Кочівник зареготів.
— А чому, як вважаєш, я волів домовлятися про ціну з тобою, а не з ним, Аріноелю? Га? Мій батько казав, що легше витиснути воду з каменя, ніж ламаного мідяка з того старого ґартафанра.
Купець також усміхнувся.
— Саме тому я вас до нього й відсилаю, Гаррібе. Саме тому.
На мить вони мірялися поглядами, потім із повагою усміхнулися один до одного.
— Нехай кроки твої завжди ведуть тебе до джерела, Аріноелю.
— Нехай бидло твоє росте, немов молода трава, сину Арана.
Кочівники трохи схилилися в уклоні, купець відповів досить ввічливим кивком.
— Ще одне, Гаррібе, — зупинив їх у дверях. — Що таке ґартан… ґафран… як воно там?
Усі трійця радісно вишкірилася.
— Нехай це буде нашою таємницею, Аріноелю. Старий Ґалаф і так доволі злостивий.
Вони пішли за слугою, все ще посміюючись. Деякий час Аерін сидів непорушно, потім повернувся до килимка, який затуляв половину стінки.
— Можете вийти.
Килимок, на якому було зображено табун диких коней, що галопують на тлі заходу сонця, легенько ворухнувся та випнувся.
Один його кінець відійшов від стінки, і до кімнати увірвалися дві худорляві постаті.
— Не пхайся!
— Це ти пхаєшся!
— Неправда!
— Правда!
— Батьку!
Обидва викрикнули останнє слово одночасно. Купець глянув на своїх дітей з удаваним стражданням.
— Я дозволив вам слухати перемовини, але бачу, що вам це нецікаво. Ерафе, може, тобі вже час повернутися до уроків арифметики? Ісанель, мати стверджує, що ти ще не засвоїла західномеекханського акценту як треба.
Дівчина, худорлява, світловолоса, блакитноока, зробила ображене обличчя, покручуючи в пальцях кінчик блакитного шарфа, що охоплював її талію. Ця блакить жахливо не пасувала до світло-бежевої сукні підлітка. Напевне, хотіла посердити матір.
— У тій ніші страшенно душно, а він безперервно вертівся.
— Так?! — нижчий на півголови хлопець підстрибнув, вражений. — А вона вилила на себе стільки тих парфумів, що я мало не землів.
— Зомлів, дурбецало, — сестра послала йому дещо зарозумілу усмішку.
Але відразу принишкла, побачивши обличчя батька.
— Іди-но сюди, моя панно.
Вона зробила обережний крок.
— Ближче, — вказівний палець батька невблаганно хитнувся. — Ще трохи. Досить.
Аерін обережно принюхався.
— Рожева олія матері. Сто оргів за унцію… Зараз на тобі десь чотири корови, ти про це знаєш?
Хлопець пирхнув, щоки сестри залив пурпур.
— Батьку, я…
— Спокійно, Ісанель. Я радий, що тебе починають цікавити справи дорослих. Тобі пішов шістнадцятий рік, скрині з посагом починають розсихатися.
Вона покірно опустила голову, заламуючи руки. Користалася цим фокусом відтоді, як їй виповнилося три роки.
— Синові барона Ерскана вже двадцять років, він шукає дружину. Через прабабку він родичається з князем каа-Родраге. Гадаю, я запрошу барона в нашу літню резиденцію на полювання. Здається, Банісх купив двох нових соколів. Познайомишся
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Оповістки з Меекханського прикордоння. Північ-Південь», після закриття браузера.