Читати книгу - "Оповістки з Меекханського прикордоння. Північ-Південь"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Човник, підштовхнутий кількома рухами весел, віддалився від берега.
* * *
Ледве за офіцером зачинилися двері, полковник усівся й заховав обличчя в долонях. Не підвів погляду, коли скрипнули завіси.
— Він навіть не здригнувся.
Він знав цей голос аж надто добре. Той переслідував його вже кілька місяців.
— Я щойно відіслав доброго офіцера та чудових солдат за тисячу миль від дому. Тож краще помовч, Ґельрґорфе.
— Це єдиний вихід. Я знаю… людей, які вважають, що цим солдатам відомо надто багато. Ми перевіряли ті чари, які їм допомогли. Шаманськими духами смерділо за милю. І чому б якомусь шаману їм допомагати? Що їх із ним пов’язує? Я мав сильно постаратися, аби їх не запросили на розмову до Нори.
— Звідки ж така ласкавість?
— Бо я — вессирець. І знаю, що такої справи не вдалося б приховати. Цю роту знають. Її люблять і шанують. Якби стало відомо, що Щури крадуть та катують солдатів Гірської Варти, жоден із моїх агентів не міг би бути впевненим ані в дні, ані в годині. Не всі в Норі помічають такі речі. Імператор Кальвер-дес-Сеувер колись сказав, що вірність та лояльність вессирців — це скеля, на якій Імперія збудувала свою велич. А вессирські сокири нічим не поступаються меекханським мечам. Сокира та скеля — ось скарби Півночі. Не золото, срібло та залізо, а вірність і руки, готові захищати Імперію.
— Щось ти розбалакався.
Шпигун дивно усміхнувся.
— Ви знаєте, полковнику, що ми декого шукаємо? Уже кілька років. Ці раптові тремтіння в аспектованих джерелах, чужа магія з дуже дивним присмаком… — шпигун помітно завагався. — Ми вважали, що це може виявитися слідом.
Акерес Ґеванр глянув йому в очі.
— То чому ти дозволив мені їх туди відіслати, га? Чому туди не пішов увесь полк?
— Бо востаннє, коли назустріч такій магії вислали чотири сотні солдатів та п’ять бойових магів, вижило лише кільканадцятеро. Причому — дивом. А від села, до якого вони вирушили, нічого не залишилося. Ми мали спробувати… перевірити, як вийде з меншими силами. Крім того, поблизу кордонів завжди чимало вух та очей, які до нас не належать. Я вже знаю, що не тільки ми дивимося навсібіч, принюхуємося… Боїмося, — додав він тихо.
— Чого?
Він знизав плечима.
— Не знаю. Присягаюся, що не знаю, але відчуваю отаку нетерплячку з ноткою страху в наказах з Нори. Авжеж, це не означає, що я маю виконувати їх, незважаючи ні на що. І тому ми вишлемо Шосту на схід. Там вони мають бути в безпеці, якщо не влізуть в якісь проблеми.
Шпигун рушив до виходу.
— До побачення, пане полковнику.
ПІВДЕНЬ
Меч і жар
БО КОХАЮ ТЕБЕ ПОНАД ЖИТТЯ
Безумовно, того дня причиною всіх сварок, колотнеч і гризот у місті була спека. І річ навіть не в тім, що жар, який лився з неба, висушив більшість криниць та джерел, спалив у сірий пил пасовиська навколо Ґеравінта і знизив рівень води в рові настільки, що навіть коротколапі качки ледве могли намочити перетинки. І також не в тім, що на міській бруківці можна було смажити яєчню, а курява, піднята подихами гарячого вітру, лізла в очі та забивала горлянку.
Це було майже нормально для цієї пори року.
Скоріше, йшлося про атмосферу: задушливу, нервову, наче сповнену невимовлених різких слів та несправедливих звинувачень. Такий день надавався для спокійної сієсти в тіняві альтанки, зі склянкою охолодженого вина під рукою та з молодою служницею, яка тихим чуттєвим голосом читала б еротичні вірші.
Аерін-кер-Ноель трохи примружився, намагаючись силою волі матеріалізувати цю останню ідею. Дарма. Повітря в кімнаті все ще ледь надавалося для дихання, бокал у його руці був наповнений чимось, що нагадувало сечу кобили з хворими нирками, а голос, який наповнював простір, залишався жорстким, хриплим і неприємним.
Ну і, звісно, він аж ніяк не читав еротичні вірші.
— П’ять срібних оргів за голову, Аріноель. Це чесна ціна.
Убраний у мішкуваті порти, шкіряні черевики та накинутий на голе тіло баранячий линтвар кочівник, що стояв за кілька кроків перед ним, трохи погойдувався на зігнутих ногах — наче пантера, що приготувалася до стрибка. Двоє його товаришів кивнули, нервово шарпаючи себе за вуса. Ситуація ставала напруженою.
Аерін навмисне наказав привести їх до себе просто з дороги, з кінської спини, хоча ледь не зомлів від їхнього смороду. Вони проїхали степами понад сто п’ятдесят миль. Привели понад тисячу голів скота.
Але якби він дозволив їм умитися та перевдягнутися в добрий парадний одяг, торги неодмінно затягнулися б до опівночі, а початкова ціна виявилася б на два орга вищою.
Він зробив ковток із келиха й відразу пожалкував.
— Ні, Гаррібе, сину Арана. Ми, люди з міста, не дурні. Ми сидимо за мурами, але нам відомо, що діється у степах. Ви гнали бидло напівпустелею, а не як завжди, зеленими пасовиськами. Більшість стада зморена, схудла та ослабла. Шкіра та кістки.
Гарріб труснув головою.
— Ти ж бачив ті двадцять голів, які ми привели до міста. Самі м’ясо та жир. П’ять оргів — навіть замало за таких тварин.
— Це твої двадцять голів, Гаррібе. Якщо ти стверджуєш, що решта стада виглядає так само, то я погоджуся на п’ять оргів…
Очі кочівника заблищали.
— Але спочатку я вишлю людей до головного стада, щоб ті обрали моїх двадцять голів. Про ціну домовимося, коли оглянемо моїх і твоїх тварин.
Гарріб засичав:
— Це суперечить звичаю, Аріноелю.
— Звичаї змінюються, сину степів. Мусимо створювати нові, для нових ситуацій. Два орга за голову.
Кочівники підстрибнули.
— Два орга?! Два! Це ж грабунок! Це… це… це…
Долоня одного з них поповзла до руків’я паскудно кривого кинджала, який стирчав за поясом.
Аерін радше відчув, ніж побачив, як фрагмент тіні за його спиною набуває людської подоби. Висока, із закритим вуаллю обличчям, обмотана ярдами матеріалу постать трохи виступила вперед.
— Ти — гість у моєму домі, друже, — купець добре знав, яке враження справляв цей голос: молодий, симпатичний, але водночас такий, що недвозначно нагадував про сичання клинка, який виймають із піхов. — Якщо ти витягнеш зброю проти господаря, вчиниш величезний гріх.
Кочівники завмерли. Гарячкуватий поволі відсунув долоню від ножа, Гарріб зблід як полотно, третій трохи відступив та зробив знак проти зла.
Замаскована постать ще мить стояла непорушно, а потім відступила на своє місце, під стіну.
— Чотири, — Гарріб
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Оповістки з Меекханського прикордоння. Північ-Південь», після закриття браузера.