Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Сніданок був готовий. Король випив склянку угорського, попросив дам сідати за стіл, а сам з нетерплячки пішов, аби згаяти час, оглянути псарню та пташник, звелівши не розсідлувати його коня, бо ніколи, казав він, не доводилось йому сидіти на кращому й дужчому.
Поки король ходив обходом, прибув герцог де Гіз. Він був озброєний не як на полювання, а як на війну, і двадцять-тридцять дворян, що супроводили його, були озброєні так само. Він зараз же спитався, де король, під’їхав до нього і вернувся, розмовляючи з ним.
Рівно о дев’ятій король сам подав сигнал, протрубивши виступ, і всі, сівши на коней, поїхали до збірного пункту.
Поки їхали, Генріх влучив момент ще раз під’їхати до дружини.
— Ну, — сказав він, — знаєте ви що-небудь нове?
— Ні, — відповіла Маргарита, — крім того, що брат Карл дивиться на вас якось чудно.
— Я теж помітив, — сказав Генріх.
— Чи зробили ви запобіжні заходи?
— На грудях у мене кольчуга, а при боці чудовий мисливський ніж іспанського виробу, наточений як бритва, з вістрям, як у голки; я пробиваю ним дублони.
— Ну, — сказала Маргарита, — хай бог поможе!
Псар, що керував кортежем, зробив знак: приїхали до барлогу.
XXX. Морвель
Тим часом як уся ця молодь, радісна й безтурботна, — принаймні, на вигляд, — мчала золотим вихром по дорозі до Бонді, Катерина, згорнувши дорогоцінний пергамент, на якому король Карл щойно поставив свій підпис, звеліла покликати до себе в кабінет людину, до якої посилала кілька днів тому капітана своєї гвардії з листом на вулицю Серізе, в квартал Арсеналу.
Широка пов’язка з тафти, наче знак трауру, закривала йому одно око, лишаючи незакритим друге і даючи бачити закривлений між випнутими вилицями яструбиний ніс і нижню частину обличчя, вкриту сивуватою бородою. Він був вдягнутий у довгий грубий плащ, спід якого виглядав цілий арсенал зброї. Збоку висіла — хоч це було й незвичайно для викликаних у палац людей — довга й широка похідна шпага з подвійною чашкою. Одна рука була закрита плащем і не відривалась від ручки довгого кинджала.
— А, це ви, пане, — сказала, сідаючи, Катерина. — Ви знаєте, що я обіцяла вам після Варфоломіївської ночі, коли ви зробили нам таку велику послугу, не лишити вас в бездіяльності. Тепер нагода з’явилась, чи, краще сказати, я подбала про неї. Дякуйте мені.
— Уклінно дякую вашій величності, — відповів чоловік з чорною пов’язкою принижено і разом з тим нахабно.
— Добра нагода, пане, вдруге в житті такої не трапиться, скористуйтесь з неї.
— Я чекаю, пані. Боюсь тільки, щоб після такої передмови...
— Доручення не було страшне? А хіба не таких саме й шукають ті, хто хоче висунутись? Тому, про яке я кажу, позаздрили б Таванни і навіть самі Гізи.
— Пані, — відповів чоловік, — повірте, хоч би яке воно було, я до послуг вашої величності.
— Ну, то читайте, — сказала Катерина.
І подала йому пергамент.
Чоловік прочитав і зблід.
— Як! — скрикнув він. — Наказ арештувати короля Наварського?
— Що ж у цьому надзвичайного?
— Але ж короля, пані! Їй-богу, не зважусь, боюсь, що я не досить добрий дворянин.
— Моя довіра робить вас першим дворянином при дворі, пане де Морвель, — сказала Катерина.
— Приношу подяку вашій величності, — сказав убивця, зворушений цими словами так, що почав ніби здаватись.
— Ви згоджуєтесь?
— Якщо ваша величність наказуєте, то чи це не мій обов’язок?
— Так, я наказую.
— То я слухаюсь.
— Як ви його візьмете?
— Не знаю, пані, і просив би вказівок вашої величності.
— Ви уникаєте шуму?
— Я думаю.
— Візьміть дванадцятеро вірних людей, а якщо треба, то й більше.
— Розумію. Ваша величність бажаєте дати мені перевагу, і я дуже за це вдячний. Але де я заарештую короля Наварського?
— Де вам краще заарештувати його?
— В такому місці, яке самою своєю значністю гарантувало б мені безпеку, коли це можна.
— Так, розумію, в якомусь королівському палаці. Що сказали б ви, приміром, про Лувр?
— О, якщо ваша величність дозволите, це була б велика ласка.
— То ви заарештуєте його в Луврі.
— В якій частині Лувра?
— В самій його кімнаті.
Морвель уклонився.
— А коли саме, пані?
— Сьогодні ввечері або, краще, вночі.
— Добре, пані. Тепер дозвольте, ваша величність, запитати ще про одно.
— Про що?
— Про ознаки пошани до його сану.
— Пошана!.. Сан!.. — сказала Катерина. — Хіба ви не знаєте, пане, що король французький не зобов’язаний пошаною ні до кого в своїй державі, і ніхто не може своїм саном дорівнюватись його санові?
Морвель уклонився вдруге.
— Проте, я наполягатиму на цьому пункті, якщо ваша величність дозволить, — сказав він.
— Дозволяю, пане.
— Якщо король не визнає дійсності наказу, — це неймовірно, але...
— Навпаки, пане, напевне.
— Він не визнає?
— Без сумніву.
— І, значить, відмовиться скоритись?
— Боюсь, що так.
— І вчинить опір?
— Можливо.
— Чорт візьми! — сказав Морвель. — В такому разі...
— В якому разі? — спитала Катерина, пильно дивлячись на нього.
— Якщо він вчинить опір, що належить зробити?
— Що робите ви, коли у вас в руках королівський наказ, тобто коли ви представник короля, і хтось чинить опір, пане де Морвель?
— Що ж, пані, — сказав сбір, — коли я вшанований таким наказом, і наказ стосується до простого дворянина, я вбиваю його.
— Я сказала вже вам, пане, — відповіла Катерина, — і гадаю, що минуло не так багато часу, щоб ви могли забути мої слова, що король французький не визнає ніякого сану в своїй державі, тобто, що король у ній тільки один — король французький, і що найзначніші особи перед ним — прості дворяни.
Морвель зблід, бо вже почав розуміти.
— О, о! — сказав він. — Убити короля Наварського?..
— А хто ж каже вбити? Де наказ убити? Король хоче відпровадити його в Бастилію, і наказ тільки про це й говорить. Якщо він дасть заарештувати себе, дуже добре; а якщо не дасть, чинитиме опір, спробує вбити вас...
Морвель зблід.
— Ви оборонятиметесь, — казала далі Катерина. — Ніхто не може
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.