Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він сказав, що хоче стати виразником світської мусульманської ідеї, адже він виховувався у такій традиції. При слові «світської» вони аж стрепенулися. «Усе світське» — від диявола. Цього слова не варто вживати. Йому потрібно висловлюватися чіткими освяченими часом словами. Тільки такий жест зможуть зрозуміти мусульмани.
Вони приготували документ для підписання. Ессаві простягнув йому аркуш паперу. Документ ряснів граматичними помилками, а стиль вражав неоковирністю. Він не може такого підписати. «Поправте, поправте, — спонукали вони його. — Ви ж бо великий письменник, не то, що ми». В кутку кімнати стояв стіл і ще один стілець. Він узяв документі і почав вивчати його. «Не кваптеся, -вигукували вони. — Маєте залишитися задоволеним тим, що підпишете».
Він не залишився задоволеним. Він тремтів від своєї безпорадности. Тепер він дуже шкодував, що так і не порадився з друзями. Що б вони йому сказали? Що порадив би йому батько? Йому здавалося, що він стоїть, хитаючись, на краю величезного провалля. Проте чув спокусливий шепіт надії. Якщо вони вчинять так, як кажуть. якщо чвари на цьому закінчаться. якщо, якщо, якщо.
Він підписав виправлений документ і вручив його Ессаві. Шість суддів також поставили на ньому свої підписи. Почалися обійми і привітання. На тому все і скінчилося. Він загубився десь у самому осерді вихору; в нього паморочилася голова, він був осліплений тим, що зробив, і не мав найменшого поняття, куди занесе його цей вихор. Він нічого не чув, нічого не бачив, нічого не відчував. Поліцейські вивели його з кімнати, відчинялися і зачинялися, клацаючи, двері вздовж підземного коридору. Відчинилися й зачинилися двері авто. Рушили. У Вімблдоні чекала Елізабет — ніжна й сповнена кохання. Всередині нього все пінилося. Він пішов до туалету й виблював. Тіло добре знало, що зробив розум, і в такий спосіб висловлювало свою думку.
Після обіду його відвезли на прес-конференцію, де він намагався бути бадьорим і не показувати своєї розгубле-ности. Брали інтерв’ю для радіо й телебачення, з Ессаві й без нього. Він не пам’ятав, що казав. Однак невпинно по думки повторював: Ти брехун. Ти брехун, боягуз і дурень. Зателефонувала Самін. «Ти що, з глузду з’їхав? -кричала вона. — Хіба не розумієш, чим тобі це обернеться?» Так, ти з’їхав з глузду, казав йому внутрішній глос.
І ти не маєш найменшого уявлення про те, що ти зробив, робиш чи робитимеш. Йому вдавалося так довго виживати, бо він міг, поклавши руку на серце, захищати кожне написане чи сказане ним слово. Він писав серйозно і чесно, й усе, що він казав про це, було правдою. Тепер він вирвав язик зі свого рота, зрікся природної для нього мови й думок. Досі його звинувачували у злочині супроти вірування інших. Тепер уже він звинувачував себе і визнав винним у скоєнні злочину проти самого себе.
Відтак настало Різдво.
Його доправили до напівпідвальної квартири Полін у Гайбері-Гіллі, потім привезли Зафара, і він провів різдвяний ранок із сином. За кільках годин Зафар поїхав до мами, а вони з Елізабет вирушили до Ґрегема Свіфта й Кендис Родд у Вондсворт. Це вже вдруге вони святкували Різдво разом. Подружжя залишалося таким самим гостинним і в розмовах всіляко обходило те, що сталося, аби не зіпсувати різдвяного настрою, проте він бачив у їхніх очах тривогу, як і вони бачили в його очах сум’яття. Наступний день він провів у невеличкому будинку Білла Бюфорда в Кембриджі, й Білл влаштував справжній бенкет з наїдками й напоями. Все це було островами спокою під час бурі. Надалі його безперестанку діймали журналісти, й він оглух від новин. Розмовляв з представниками британської, американської та індійської преси, а також з перським відділенням Світової служби Бі-бі-сі, телефоном брав участь у програмах британських мусульманських радіостанцій. Ненавидів кожне сказане слово. Він звивався на гачку, котрий залюбки проковтнув, і від цього його нудило. Проте знав також правду: він не став релігійнішим, ніж кілька днів тому. Все це було лишень угодовством. Але й воно не дало очікуваного результату.
Спочатку здавалося, що може дати. На його підтримку виступив верховний шейх мечеті аль-Азгар і «простив йому гріхи»; королівський адвокат Сібґгат Кадрі звернувся з проханням про зустріч з генеральним прокурором, щоб обговорити питання про притягнення до відпо-відальности Каліма Сіддікі. Проте Іран був непримиренним. Хаменеї заявив, що фетва залишиться правочинною навіть тоді, коли «Рушді стане найпобожнішим чоловіком усіх часів», а ретроградна тегеранська газета радила йому «готуватися до смерти». Сіддікі ж безтямно повторював ці заяви. Відтак «паддинґтон-ґрінська шістка» почала потрохи відступати від своєї угоди. Шейх Ґамаль вимагав цілковитого відкликання «Сатанинських віршів» з продажу, чого він і ще п’ятеро учасників зустрічі погодилися не робити. Ґамаль і його колега шейх Гамед Халіфа були піддані різкій критиці з боку парафіян мечеті у Риджентс-парку й під її тиском відмовилися від своєї позиції. Мешканці Саудівської Аравії та Ірану висловили «обурення» участю в мирних перемовинах представника єгипетського уряду, тож Магґуб, побоюючись утратити посаду, також відступив від слова.
9 січня 1991 року на тридцятиріччя Елізабет до нього приїхав містер Ґрінап і похмуро заявив: «Вважаємо, що загроза вашому життю тепер зросла. Ми отримали достовірні розвідувальні дані. Поки що здійснюємо аналіз отриманої інформації й повідомимо вам про все у належний час».
Він потрапив у пастку прагнення подобатися людям, виставив себе на посміховисько, став дурнем і слабаком, а тепер розплачувався за все дорогою ціною.
V. «Так довго був я унизу, що вже,здається, угорі»
Був день народження Елізабет, і він готував для неї індійську страву. До Вімблдона на невеличке свято з цієї нагоди мали приїхати Ґіллон, Білл, Полін і Джейн Велслі. Йому хотілося влаштувати для неї якийсь незвичайний вечір. Вона ж бо стільки робила для нього, а він для неї — дуже мало, проте страву він таки може приготувати. Про розмову з Ґрінапом не казав нікому. Настане час, і всі про все дізнаються. Нехай цей день 9 січня залишиться днем коханої жінки. Вже п’ять місяців вони разом.
Одразу після її дня народження він занедужав. Упродовж кількох днів його лихоманило, тож мусив лежати в ліжку. Приватні й публічні новини тільки погіршували цей хворобливий стан, коли його кидало то в жар, то в холод. Сюзен, помічниця Ендрю, мала розмову з Маріан; з нею все гаразд, усе дуже добре, проте він не звертав на це уваги. Поліція наполягала, що з огляду на «конкретну небезпеку» йому слід навіть ще більше обмежити
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.