Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Чорт візьми, твоя правда. Завжди забуваю, що ми тепер люди з становищем і з дворян мали честь стати лакеями.
І друзі пішли до королеви й герцогині з докладом, що їм неодмінно треба бути принаймні при тому, як пан герцог лягатиме в постіль.
— Ну, що ж, — сказала пані де Невер, — а ми собі рушимо.
— А можна довідатись, куди? — спитав Коконна.
— О, ви надто цікаві, — сказала герцогиня. — Quaere et invenies[84].
Молоді люди попрощались і квапливо пішли до пана д’Алансона.
Герцог, здавалось, дожидав їх у себе в кабінеті.
— A, — сказав він, — пізненько ж ви, панове!
— Десята година тільки, монсеньйор, — сказав Коконна.
Герцог подивився на годинника.
— Правда, — сказав він, — а в Луврі всі вже полягали.
— Так, монсеньйор, але ми до послуг ваших. Покликати до опочивальні вашої високості присутніх при ляганні дворян?
— Навпаки, підіть до малої зали й відпустіть усіх.
Молоді люди виконали наказ, який нікого не здивував, бо вдача герцога була всім добре відома, і вернулись до нього.
— Монсеньйор, — сказав Коконна, — ваша високість, певне, зволите лягти в ліжко, чи працюватимете?
— Ні, панове, ви вільні до завтра.
— Ходім, ходім, — тихо сказав Коконна на вухо Ла Молю, — двір сьогодні, здається, не ночує вдома. Ніч буде сласна до біса, візьмімо й свою пайку від ночі.
І молоді люди побігли сходами до себе, плигаючи через чотири приступці, взяли плащі та шпаги, пішли з Лувра слідом за своїми дамами і наздогнали їх на розі вулиці Кок-Сент-Оноре.
Тим часом герцог д’Алансон, напруживши зір і нашорошивши вуха, дожидав, замкнувшись у себе в кімнаті, обіцяних йому несподіваних подій.
III. Бог помишляє
У Луврі, як сказав молодим людям герцог, панувала найглибша мовчанка.
Справді, Маргарита і пані де Невер вирядились на вулицю Тізон. Коконна і Ла Моль пустилися за ними слідом. Король і Генріх блукали по місту. Герцог д’Алансон сидів у себе в приміщенні з непевним і тоскним почуттям, чекаючи обіцяних йому королевою-матір’ю подій. Катерина лежала в ліжку, а пані де Сов, сидячи у неї в головах, читала їй збірник італійських оповідань, що викликали сміх у королеви-матері.
Давно вже Катерина не була в такому доброму настрої.
З апетитом повечерявши з своїми придворними жінками, поконсультувавшись з лікарем, звівши щоденні рахунки по дому, вона замовила молебень за успіх якоїсь серйозної справи на користь, як сказала вона, її дітей; це був звичай Катерини, — звичай, зрештою, чисто флорентійський, — звертатися в серйозних випадках з молебнями та месами, мету яких знала тільки вона та бог.
Нарешті знову побачилася з Рене і вибрала чимало новин серед його запашних сашеток та багатого асортименту парфумів.
— Хай довідаються, — сказала Катерина, — чи в себе дочка моя, королева Наварська, і якщо вона вдома, хай попросять прийти побути зо мною.
Паж, до якого був звернений цей наказ, вийшов і за хвилину вернувся з Жільйоною.
— Ну, от! — сказала королева-мати. — Я питалася пані, а не служницю.
— Пані, — відповіла Жільйона, — я визнала за обов’язок прийти сама сповістити вашу величність, що королева Наварська вийшла з Лувра з своєю подругою герцогинею де Невер...
— Вийшла в такий час! — сказала Катерина, насуплюючи брови. — Куди ж вона могла піти?
— На сеанс алхімії, — відповіла Жільйона, — що має відбутися в готелі де Гіза, у флігелі, де живе пані де Невер.
— А коли вона вернеться? — спитала королева-мати.
— Сеанс протягнеться до пізньої ночі, — відповіла Жільйона, — отже, дуже може бути, що її величність зостанеться до ранку у своєї подруги.
— Щаслива ця королева Наварська, — пробурчала Катерина, — має подруг і — королева; носить корону, її звуть вашою величністю, і — не має підданих; дуже щаслива.
По цій вихватці, від якої присутні самі собі посміхнулись, Катерина сказала:
— А втім, коли вона вийшла, — адже вона вийшла, кажете?
— З півгодини вже, пані.
— Тим краще. Ідіть, собі.
Жільйона вклонилась і вийшла.
— Читайте далі, Шарлотта, — сказала королева.
Пані де Сов знову почала читати.
Хвилин через десять Катерина урвала читання.
— Ах, до речі, — сказала вона, — звеліть зняти сторожу з галереї.
Це був сигнал, якого чекав Морвель.
Наказ королеви-матері виконали, і пані де Сов почала читати знову.
З чверть години читала вона без зупинки, як раптом до опочивальні королеви донісся довгий, протяжний страшний крик, аж волосся на голові присутніх знялося вгору.
Зразу ж по тому пролунав пістолетний постріл.
— Що там таке, — сказала Катерина, — і чому ви не читаєте, Шарлотта?
— Хіба ви не чули, пані? — сказала, збліднувши, молода жінка.
— Що? — спитала Катерина.
— Крик.
— І пістолетний постріл! — додав капітан гвардії.
— Крик, пістолетний постріл, — сказала Катерина, — я нічого не чула... А втім, хіба крик і пістолетний постріл така вже незвичайна річ у Луврі? Читайте, читайте, Шарлотта.
— Але слухайте, пані, — сказала пані де Сов, тим часом як пан де Нансей, не сміючи вийти з кімнати без дозволу королеви, вхопився за ручку своєї шпаги, — слухайте, чути ходу, прокльони.
— Накажете довідатись, пані? — спитав де Нансей.
— Нічого не треба, пане, лишайтесь тут, — сказала Катерина, підводячись на одній руці, ніби щоб надати більшої сили наказові. — Хто захистить мене на випадок якої тривоги? Певне, п’яні швейцарці побилися.
Спокій королеви так контрастував з переляком усіх присутніх, що пані де Сов, хоч яка була несмілива, глянула запитливим поглядом на королеву.
— Але, пані, — скрикнула вона, — можна подумати, що когось убивають.
— Кого ж, думаєте ви, можуть убивати?
— Короля Наварського, пані. Шум донісся від його апартаментів.
— Дурна! — пробурчала королева, губи якої, не зважаючи на все її самовладання, почали якось чудно ворушитись, — вона шепотіла молитву. — Дурна, скрізь бачить свого короля Наварського.
— Боже мій! Боже мій! — сказала пані де Сов, знову падаючи в своє крісло.
— Все скінчилось, скінчилось, — сказала Катерина. — Капітан, — звернулась вона до пана де Нансея, — сподіваюсь, за скандал у палаці ви звелите завтра суворо покарати винних. Читайте далі, Шарлотта.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.