Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Тепер ми двічі загинули! — сказала Генрієтта.
Сміливий до нерозсудливості, Коконна розміркував, що, кінець-кінцем, доведеться запалити свічки, і, гадаючи, що чим швидше, тим краще, пустив руку пані де Невер, розшукав на підлозі свічник, підійшов до жаровні і почав роздимати жарину, від якої зразу загорівся ґніт свічки.
Кімната освітилась.
Карл IX скинув навколо запитливим поглядом.
Генріх стояв коло дружини, де Невер була сама в своєму кутку, Коконна, стоячи серед кімнати з свічником у руці, освітлював сцену.
— Пробачте, брате, — сказала Маргарита, — ми вас не сподівались.
— Отже, як бачите, ваша величність страшенно нас переполошили! — сказала Генрієтта.
— Щодо мене, — сказав Генріх, який здогадався про все, — я відчув такий правдивий ляк, що, встаючи, перекинув стіл.
Коконна кинув на короля Наварського погляд, що мав значити:
— Добре діло! От муж: розуміє з півслова!
— Страшенний розгардіяш! — сказав знову Карл IX. — Вечеря твоя перекинулась, Анріо. Ходім зо мною, ти закінчиш її в іншому місці. Я забираю тебе на цей вечір.
— Як, сір? — сказав Генріх. — Ваша величність робите мені честь!..
— Так, моя величність робить тобі честь вивести тебе геть з Лувра. Позич мені його, Марго, я приведу тобі його назад завтра вранці.
— Ах, брате! — сказала Маргарита. — Вам не треба мого дозволу, ви тут господар.
— Сір, — сказав Генріх, — я тільки забіжу до себе та візьму інший плащ і зараз же вернуся.
— Не треба, Анріо, добрий і той, що на тобі.
— Але, сір... — сперечався беарнець.
— Кажу тобі не вертатись до себе, тисяча чортів! Не чуєш ти, що я кажу? Ну, ходімо!
— Так, так, ідіть! — сказала раптом Маргарита, стискаючи чоловікові руку; якийсь незвичайний вигляд Карла дав їй зрозуміти, що відбувається щось чудне.
— Іду, сір, — сказав Генріх.
Але Карл зупинив погляд на Коконна, що виконував далі обов’язки освітлювача, запалюючи свічки.
— Хто цей дворянин? — спитав він у Генріха, з голови до ніг оглядаючи п’ємонтця. — Чи не пан де Ла Моль часом?
— Хто говорив йому про Ла Моля? — спитала сама себе Маргарита.
— Ні, сір, — відповів Генріх, — пана де Ла Моля тут нема, і я шкодую про це, бо мав би честь відрекомендувати його вашій величності разом з другом його паном де Коконна; вони нерозлучні, і обоє на службі у герцога д’Алансона.
— А! Наш великий стрілець! — сказав Карл. — Добре!
Потім додав, насупивши брови:
— Пан де Ла Моль не гугенот?
— Навернений, сір, — сказав Генріх, — і я ручуся за нього, як за самого себе.
— Коли ви ручитесь за кого, Анріо, я не маю права сумніватись після того, що ви зробили сьогодні. Але все одно, я хотів би бачити пана де Ла Моля. Ну, хай потім.
І, пильно оглянувши кімнату востаннє, Карл поцілував Маргариту і, взявши короля Наварського під руку, повів його з собою.
В Луврських воротях Генріх хотів був зупинитись поговорити з кимсь.
— Ходім, ходім! Виходь швидше, Анріо, — сказав йому Карл. — Коли я кажу, що луврське повітря недобре для тебе сьогодні ввечері, вір мені, чорт візьми!
— Чорти б його взяли! — промурмотів Генріх. — Що ж робитиме де Муї сам у моїй кімнаті?.. Бо коли це повітря недобре для мене, то чи ще не гірше воно для нього?
— Ага! — сказав король, коли вони з Генріхом перейшли звідний міст. — Тобі байдуже, Анріо, що придворні пана д’Алансона залицяються до твоєї жінки?
— Як саме, сір?
— Так, цей пан де Коконна, здається, заграє з Марго?
— Хто вам це сказав?
— Ну, от! — відповів король. — Сказали!
— Чистий жарт, сір. Пан де Коконна справді заграє, але з пані де Невер.
— Ну, от!
— Можу ручитись вашій величності за свої слова.
Карл вибухнув реготом.
— Ну, — сказав він, — хай герцог де Гіз прийде ще раз до мене з своїми натяками, я гарненько накручу йому вуса, розповівши про походеньки його невісточки. А проте, — сказав король, поміркувавши, — я не знаю, про кого саме мені говорили — про пана де Коконна чи про пана де Ла Моля.
— Ні той, ні той, сір, — сказав Генріх, — і я ручуся вам за почуття моєї дружини.
— Добре, Анріо, добре! — сказав король. — Мені більше до вподоби бачити тебе таким, як ти є, ніж іншим. Слово честі, ти бравий хлопчина, і, здається, скінчиться тим, що я не зможу обійтися без тебе.
Сказавши це, король свиснув якимсь особливим манером; на свист підійшло четверо дворян, що чекали в кінці вулиці Бове, і вони всі вкупі пішли до центральної частини міста.
Пробило десять годин.
— Ну, — сказала Маргарита, коли король з Генріхом пішли з кімнати, — сядемо знову за стіл?
— Ні, — сказала герцогиня, — я надто налякалась. Хай живе домок на вулиці Клош-Персе! Туди не ввійти інакше як облогою, і наші відважники мають там право пустити в діло шпаги. Але чого ви, пане де Коконна, шукаєте там під меблями та по шафах?
— Шукаю мого друга Ла Моля, — сказав п’ємонтець.
— Шукайте коло моєї опочивальні, пане, — сказала Маргарита, — там є такий кабінет...
— Добре, — сказав Коконна, — піду туди.
І увійшов до опочивальні.
— Ну, — сказав голос в темряві, — що там?
— Чорт візьми! Десерт!
— А король Наварський?
— Нічого не бачив. Він чудесний муж, бажаю такого моїй жінці. Боюсь тільки, що вона здобуде такого після другого одруження.
— А король Карл?
— А, король, це інша річ. Він забрав мужа з собою. — Справді?
— Я тобі кажу. Більш того, він зробив мені честь оглянути мене скоса, коли дізнався, що я служу у пана д’Алансона, і боком, коли довідався, що я твій друг.
— Ти думаєш, з ним говоритимуть про мене?
— Боюсь, що навпаки: йому надто багато говорили вже про тебе. Але справа зовсім не в тому. Дами, здається, збираються відбути прощу на вулицю Руа-де-Сісіль, і ми маємо супроводити прочанок.
— Це неможливо, ти сам добре знаєш.
— Як неможливо?
— Атож,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.