Читати книгу - "Смерть Верґілія"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Бо лише той, хто, смерть пізнавши, нескінченність осягне, — лише той зможе затримати й закарбувати творіння — як окремішні явища в ньому, так і творіння у кожному явищі. Бо щось окреме в самому собі затримати й закарбувати не можна; тільки у взаємозв’язках, тільки в закономірності власних зв’язків воно набуває тривкости, й саме на нескінченності тримаються всі взаємозв’язки в сущому, закони тримаються й форми законів і саме тому й сама доля, ця нескінченна таїна нескінченности — вона ж і людська душа.
Авґуст сидів, не міняючи пози; він розтирав поміж пальців лавровий листок і немовби чекав на згоду чи бодай на яку-небудь відповідь.
— О Авґусте, ти говорив про найважливіше… Та, либонь, ти не був би самим собою, якби не знав, що ні життя, ані смерть не можна, навіть не вільно вважати ніщотою, й ти так само не був би самим собою, якби не знав, що якраз через це з пізнанням справа стоїть зовсім не так, як ти зволив сказати… Далебі, лише той, хто пізнає смерть, пізнає й життя…
Ледве помітний, якийсь непритомний усміх на мить провістив байдужу готовність до згоди:
— Так воно, може, і є…
— Певна річ, так воно й є. Лише із глибокого сенсу смерти випливає незміряний сенс життя.
— То ось як, виходить, слід мету розуміти твоєї поезії? Таку ти мету собі ставиш?
— Якщо те, що творив я, була справжня поезія, то саме її я і ставив собі за мету, бо до такої мети завше і прагне справжня поезія; якби це було не так, якби щось нездоланне не спонукало нас кожною думкою, кожною мрією підступати наосліп до смерти, — якби не ця страхітлива принука наближатись до смерти, то в нас не було б і поетів-трагіків, не було б і Есхіла!
— А народ, я гадаю, цілі поезії уявляє інакше. Він шукає красу в ній, він шукає в ній мудрість.
— Усе це — омана, позлітка, майже нічого не вартий доважок; звісно, народові, може, й здається, немовби в поезії він лише це і шукає. Та насправді народ відчуває, що лежить за поезією, він відчуває суть її, бо саме в цій суті — не що інше, як мета самого життя.
— І ти цієї мети не досяг?
— Не досяг.
Авґуст, провівши рукою по чубу й чолу, так ніби щойно прокинувсь і з думками збирається, мовив:
— «Енеїду» я знаю, тож не виставляй її у фальшивому світлі; в ній смерть виступає в усіх іпостасях, ба більше — в поемі ти навіть спустився услід за смертю під землю, у царство тіней.
Ні, цей чоловік не зрозуміє ніколи, що принести поему в жертву — це неминучий обов’язок; він не помітив навіть затемнення сонця, не відчув, як захиталась, немовби на Посейдонових хвилях, земля під ногами, і не втямки йому, що на землі наближається геєна вогненна, яку, далебі, усе це так вочевидь провіщає; він не здогадується, що недалеко вже крах творіння, й ніколи вже він не погодиться принести що-небудь у жертву — й не лише «Енеїду», — щоб не спинилося сонце і не спинилися зорі на денних своїх і нічних шляхах, щоб не було вже затемнень, щоб вічним творіння лишалось і щоб смерть обернулась на нове народження, на воскресле творіння.
Еней услід за смертю зійшов до підземного царства тіней і повернувся з порожніми руками, сам — лише порожній символ, що не втілює ні порятунку, ні істини, ні істинної реальности, тож відвага Енеєва була така сама
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Смерть Верґілія», після закриття браузера.