Читати книгу - "Війна світів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Вона таки неймовірна, — сказав Кас. — Але факт, що я бачив у рукаві…
— Та чи бачили ж ви? Чи впевнені в цьому?.. Може, тут, наприклад, дзеркало… Галюцинацію викликати досить легко. Не знаю, чи доводилось вам бачити коли-небудь справді доброго фокусника.
— Я не хочу знову товкти те саме, — відповів Кас. — Ми вже розібралися в цьому, Бантінгу. Ось ці книги… А ось і місце, що, як мені здалося, написано по-грецькому. Літери справді грецькі.
Він показав на середину сторінки. Містер Бантінг злегка почервонів і наблизив до книги своє обличчя, — очевидно, щось було негаразд з його окулярами. Обізнаність цього маленького чоловіка з грецькою мовою була наймізерніша, але він був упевнений, що всі парафіяни вважали, ніби він знає і грецьку, і давньоєврейську. А тепер… Чи не признатися? А може, просто вдати, що він читає? Раптом він відчув якийсь дивний дотик до потилиці. Він спробував поворухнути головою і зустрів непереборний опір. Немов чиясь важка, тверда рука схопила його за голову і сильно тисне її до столу.
— Не ворушіться! — прошепотів чийсь голос, — або я розтрощу вам голови!
Містер Бантінг глянув Касові в обличчя, що було зовсім близько від його власного, і побачив на ньому відбиття свого власного переляку й подиву.
— Я дуже шкодую, що мушу повестися з вам так брутально, — сказав Голос, — але нічого не поробиш. Відколи це ви навчилися нишпорити в приватних записках дослідників? — додав Голос, і два підборіддя, водночас гупнувши в стіл, клацнули чотирма рядами зубів. — Відколи це ви навчилися вдиратись до приватного помешкання людини, що опинилася в біді? - і знову стук об стіл і клацання зубів.
— Куди ви поділи мій одяг?.. Послухайте, — провадив далі Голос. — Вікна ці зачинені, ключ од дверей у мене. Людина я дуже сильна, під руками в мене — кочерга, і до того ж я — невидимий. Будьте певні, що, коли схочу, я можу любісінько вбити вас обох і легко звідси вибратися. Розумієте? Отож-то. Якщо я пущу вас, обіцяєте мені не робити ніяких дурниць і виконувати те, що я скажу?
Вікарій та лікар перезирнулися, і обличчя в лікаря видовжилось.
— Обіцяємо! — відповів містер Бантінг.
— Обіцяємо! — повторив за ним і лікар.
Тоді Невидимець відпустив їм шиї, і вікарій з лікарем випросталися на своїх стільцях. Обличчя в них були дуже червоні, і обидва вони крутили головами.
— Сидіть, будь ласка, там, де й сидите, — сказав Невидимець. — Ось, бачите, кочерга. Входячи в цю кімнату, — вів далі Невидимець, ткнувши кочергу під ніс одному й другому, — я не думав, що тут хтось є, і сподівався, крім книг з моїми записами, знайти тут і свій одяг. Де він? Ні, не підводьтеся. Я й так бачу, що він зник. Хоч дні тепер досить теплі, щоб невидима людина могла бігати гола, але вечори — прохолодні. Мені потрібен одяг та й ще дещо. Потрібні мені й ці три книги.
XII. Невидимцеві вривається терпець
З одної дуже прикрої причини, яка зараз стане ясною, наше оповідання доводиться тут знову перервати. Поки все оте відбувалось у вітальні й містер Гакстер стежив за містером Марвелом, що палив люльку біля воріт, ярдів за дванадцять далі містер Гол і Тедді Генфрі з превеликим подивом розмовляли на єдину тоді в Айпінзі тему.
Раптом у двері вітальні щось сильно стукнуло, розлігся голосний крик, а потім… усе стихло.
— Е-гей! — гукнув Тедді Генфрі.
— Е-гей! — відгукнулося з пивниці.
Містер Гол усвідомлював речі повільно, але певно.
— Щось там негаразд, — сказав він і відійшов од прилавка до дверей вітальні.
З виразом напруженої уваги на обличчях, із задумою в очах вони з Тедді Генфрі підійшли до дверей вітальні.
— Щось сталося, — сказав Гол, а Генфрі підтакнув головою.
На них війнуло неприємним запахом хімікалій, і з кімнати почулися притишені звуки швидкої розмови.
— Чи все там у вас гаразд? — постукавши у двері, спитав Гол.
Приглушена розмова враз увірвалася, на мить настала тиша, а тоді знову заговорили пошепки, і хтось скрикнув: “Ну, ні, не треба!” Потім раптом почулася метушня, стук перекинутого стільця і шум короткої боротьби. І знову тиша.
— Що там за дідько? — півголосом вигукнув Генфрі.
— Чи все у вас гаразд? — повторив містер Гол. Вікарій озвався якимось дивним уривчастим голосом:
— Цілком. Прошу… не перешкоджати.
— Дивно! — зауважив містер Генфрі.
— Дивно! — згодився містер Гол.
— Каже “не перешкоджати”, - сказав Генфрі.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Війна світів», після закриття браузера.