Читати книгу - "Повітряний замок, що вибухнув"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Є… ми можемо довести, що змова існує.
Проте найбільше Лісбет Саландер зацікавили сорок сім папок, що містили 8756 знімків з грубою дитячою порнографією. Знімок за знімком, Лісбет відкривала зображення дітей років п’ятнадцяти або молодше, в основному дівчаток. На кількох фотографіях виявилися зовсім маленькі діти. Деякі із знімків були садистського характеру.
Вона виявила послання щонайменше на десяток людей у різних країнах, які обмінювалися один з одним дитячим порно.
Лісбет прикусила нижню губу. За винятком цього, її обличчя зберігало байдужий вираз.
Їй згадалися ночі, коли вона, дванадцятилітня, лежала, прив’язана ременями, у «позбавленій подразників» палаті дитячої психіатричної клініки Святого Стефана. Телебор’ян раз по раз виринав з напівмороку і розглядав її при світлі нічника.
Вона знала. Її він так і не торкнув, але вона завжди знала.
Лісбет проклинала себе — їй слід було зайнятися Телебор’яном ще кілька років тому, але вона витісняла його з голови, ігнорувала його існування.
Тим самим вона дозволила йому робити паскудство й далі.
Через деякий час вона викликала в ICQ Мікаеля Блумквіста.
Мікаель Блумквіст провів ніч у квартирі Лісбет Саландер на Фіскарґатан. Комп’ютер він вимкнув лише о пів на сьому ранку, і коли він засинав, перед очима у нього стояли знімки грубої дитячої порнографії. Прокинувся він о чверть на одинадцяту, вискочив з ліжка Лісбет Саландер, прийняв душ і замовив таксі, яке підібрало його перед театром «Сьодра театерн». Без п’яти одинадцять він зупинив машину на вулиці Бірґера Ярла і пройшов пішки до кафе «Мадлен».
Соня Мудіґ чекала його за філіжанкою чорної кави.
— Вітаю, — сказав Мікаель.
— Я страшенно ризикую, — сказала вона, не відповівши на привітання. — Якщо стане відомо, що я з вами зустрічалася, мене виженуть з роботи і можуть відправити під суд.
— Від мене про це ніхто не дізнається.
Вона вочевидь нервувала.
— Один з моїх колег щойно побував у колишнього прем’єр-міністра Турбйорна Фельдіна. Він їздив до нього з власної ініціативи, і його робота теж під загрозою.
— Зрозуміло.
— Я вимагаю гарантій анонімності для нас обох.
— Я навіть не знаю, про якого колегу ви говорите.
— Я розповім, але хочу, щоб ви пообіцяли, що він залишиться анонімним джерелом.
— Даю слово.
Вона скосила очі на годинник.
— Ви поспішаєте?
— Так. Я через десять хвилин зустрічаюся з чоловіком і дітьми в пасажі Стурегаллеріан. Чоловік думає, що я на роботі.
— А Бубланськи про це нічого не знає?
— Так.
— Гаразд. Ви з колегою є джерелами, і вам гарантується цілковита анонімність, обом, до могили.
— Мій колега — це Єркер Хольмберґ, з яким ви зустрічалися в Ґетеборзі. Його батько — член Партії центру, і Єркер знає Фельдіна з дитинства. Він поїхав з приватним візитом і спитав про Залаченка.
— Ясно.
У Мікаеля раптом заколотилося серце.
— Фельдін справляє враження порядної людини. Хольмберґ розповів йому про Залаченка і запитав, що Фельдіну відомо про перебіжчика. Фельдін нічого не відповів. Потім Хольмберґ сказав йому про наші підозри відносно того, що люди, які прикривають Залаченка, запроторили Лісбет Саландер до психлікарні. Фельдін страшенно розхвилювався.
— Ясно.
— Фельдін розповів, що відразу після того, як він став прем’єр-міністром, його відвідав керівник СЕПО з одним колегою. Вони розповіли йому фантастичну шпигунську історію про російського агента, котрий перебіг до Швеції, і пояснили, що це найстрашніша військова таємниця Швеції, що за значенням з цим не зрівняється жоден факт зі сфери шведської оборони.
— Так.
— Фельдін говорить, що не знав, як йому слід було чинити. Прем’єр-міністром він став тільки-но, і в уряду ще не було досвіду. Адже країною понад сорок років правили соціалісти. Йому пояснили, що вирішувати він повинен особисто і що коли він стане консультуватися з членами уряду, то СЕПО знімає з себе будь-яку відповідальність. Фельдіну все це здалося неприємним, але він не знав, що йому робити.
— Так.
— Під кінець він вирішив, що мусить зробити так, як пропонують панове із СЕПО. Він видав директиву, яка цілком віддавала Залаченка їм в руки. Він зобов’язався ніколи ні з ким цієї справи не обговорювати, а сам так і не довідався імені перебіжчика.
— Зрозуміло.
— За два періоди перебування при владі Фельдін потім про цю справу практично нічого не чув. Правда, він зробив дещо винятково мудре. Він наполіг на тому, щоб у таємницю посвятили держсекретаря, який мав функціонувати як go between[46] між Об’єднаною адміністрацією міністерств і тими, хто охороняв Залаченка.
— Он як?
— Держсекретаря звуть Бертіль К. Янерюд, йому зараз шістдесят три роки, і він є генеральним консулом Швеції в Амстердамі.
— Дідько.
— Усвідомивши всю серйозність попереднього слідства, Фельдін сів і написав листа Янерюду.
Соня Мудіґ передала через стіл конверт.
Дорогий Бертіль.
Таємниця, яку ми обоє захищали, коли я очолював уряд, стала зараз об'єктом пильної уваги. Людини, котрої ця справа стосувалася, вже немає серед живих, і завдати шкоди їй не можна. Зате можуть постраждати інші люди.
Украй важливо отримати відповіді на необхідні питання.
Той, хто доставить цього листа, працює неофіційно і має мою довіру. Я прошу тебе вислухати його розповідь і відповісти на питання, які він поставить.
Залучи свою знамениту розсудливість.
ТФ
— У листі, отже, мається на увазі Єркер Хольмберґ.
— Ні. Хольмберґ попросив Фельдіна не зазначати імені. Він пояснив, що не знає, хто саме поїде до Амстердама.
— Ви хочете сказати…
— Ми з Єркером усе обговорили. Ми з ним уже ходимо по такій тонкій кризі, що нам потрібні радше весла, ніж «кішки». У нас немає жодних повноважень для того, щоб їхати до Амстердама і допитувати генерального консула. А ви цілком можете поїхати.
Мікаель склав лист і вже почав засовувати його в кишеню піджака, коли Соня Мудіґ досить міцно схопила його за руку.
— Інформацію за інформацію, — сказала вона. — Ми хочемо знати, що Янерюд вам розповість.
Мікаель кивнув. Соня Мудіґ підвелася.
— Зачекайте. Ви сказали, що до Фельдіна приходило двоє людей із СЕПО. Одним був керівник. А хто другий?
— Фельдін зустрічався з ним лише раз і не міг пригадати його імені. Жодних записів під час зустрічі не велося. Він пам’ятає, що той був худий, з тонкими вусиками. Щоправда, його відрекомендували як начальника «Секції для спецаналізів» чи чогось подібного. Фельдін потім дивився організаційну структуру СЕПО, але такого відділу виявити не зміг.
«Клуб Залаченка», — подумав Мікаель.
Соня Мудіґ знову сіла, здавалося, вагаючись.
— Гаразд, — зрештою сказала вона. — Я
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Повітряний замок, що вибухнув», після закриття браузера.