Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
І я знову хочу наголосити на своєму висновку: сусід Зарнава повідомив про мене поліцейських. А далі міркуйте самі... Якби сучий син Зарнава й справді хотів допомогти своїм гостям, то чому він не побіг тоді, коли почалася стрілянина? А коли перестрілка стихла, то, видно, від переляку Зарнава схопив мою рушницю й хотів бігти з нею, розуміючи, що я здогадаюся, хто зрадник, і захочу його вбити. Та силоньки не стало. Не вийшло нічого. Ось як сплелося все тієї ночі в будинку в Зарнава. Я хотів, щоб пан Сегеді підтвердив, що засідка там була влаштована на мене!
— Підтверджую! — сказав граф і засміявся.
А ми засміялися слідом за ним. То був веселий сміх, що звільняв нас від тягаря й пригніченості. Здавалося, в нас на очах наш друг, завдяки розуму своєму й проникливості, щойно врятувався від неминучої загибелі, а граф Сегеді, як на мене, досить точно визначив причину того веселого сміху в своєму тості:
— Браво, добродію Туташхіа!— Сегеді підняв свій келех.— Я п’ю за вашу удачу, нехай допоможе вам бог і далі — у всьому і завжди! Я здогадувався, не втаю, яка ви людина, та реальні враження перевершили всі мої здогади. Якби цю розмову чули мої петербурзькі начальники, їй-богу, вони попросили б вибачення в мене за ті докори, якими дошкуляли мені через вас.
Мене потішило, що Сегеді був у такому піднесеному настрої, як і ми всі. Тому обговорення всіх делікатних сторін стосунків Дати Туташхіа з жандармами відбувалося тепер під град жартів, регіт і тости.
— Панове,— сказав Сегеді, бажаючи ввести в розмову діловий струмінь.— Чи вам усе ясно? Є в кого запитання?
Усі стихли, і за столом знову запанувала тиша.
— Я гадаю, все ясно,— відповів за всіх я.
Тоді граф налив шампанського й сказав:
— Підведемо підсумки! Тепер нехай кожен скаже на закінчення: «буде небезпечніший» чи «не буде небезпечніший» —і обгрунтує свій висновок.
Ми згодилися.
— Хто перший?
— Забув,— сказав я, коли побачив, що всі вп’ялися очима в мене.
Я зрозумів, що почати слід мені, тим паче що за своєю адвокатською звичкою я весь час намагався звести докупи всі мотиви, які давали змогу стверджувати, що в мого підзахисного Дати Туташхіа, котрий постав зараз перед нашим судом, не було ніякої схильності до порушень моральних і правових норм, що він, за всіх обставин і при всіх утисках, був стриманий і мирний. І не може бути ніяких сумнівів — залишиться таким самим після помилування.
— Панове, зверніть увагу на те,— сказав я,— що своїми вчинками Дата Туташхіа перегородив дорогу для нападу на представників закону — він вирвав рушницю з рук у Зарнава! Звичайно, як тепер нам це відкрилося, у зловмисника була інша мета, але в ту хвилину сам чорт міг заплутатися в тому лабіринті, а Туташхіа й поготів. І виходить, він хотів захистити існуючий порядок та його охоронців від загрози нападу...
Скажу чесно, я переборщив у своїх доводах. Та каші маслом не зіпсуєш, а в адвокатській практиці того часу такі аргументи часто справляли на противника сильне враження, підривали його впевненість у собі, викликали вагання, і після такої атаки навіть справедливе звинувачення меркло, що давало захисникові велику перевагу, а часом і великий успіх.
— А що сталося після того,— вів я далі,— як добродій Туташхіа відняв свою рушницю в Зарнава? Після того, як він побачив, що той, смертельно переляканий, хоче тікати, і зрозумів: перед ким типовий зрадник? Як повівся він, залишившись з ним віч-на-віч? Чи треба переконувати вас, що Зарнава — негідник з негідників, тільки що він зрадив людину безправну й гнану і за гроші, виручені за це, збирався годувати своїх дітей? Я впевнений — кожен, опинившись на місці Дати Туташхіа, убив би його, не сходячи з місця. Убив спокійно, цілком певний, що жодна жива душа на світі не дізнається про це. І будь-який найдоскіпливіший суд не знайшов би доказів проти нього. Бо ж не можна було навіть довести, що він був у Зарнава, а тим паче, що він його вбив. У Туташхіа вистачило б на це розуму, якби він захотів помститися. Але він не захотів, він не підняв руки на зрадника, не покарав того по заслузі. Він повернувся й пішов! І я не уявляю собі збігу обставин, за яких помилуваний Дата Туташхіа був би небезпечніший, аніж переслідуваний Туташхіа. Я закінчив.
Мій приклад, очевидно, заохотив інших, я побачив, що всі заворушилися, всім захотілося говорити. Та серед нас була Нано, і, як дамі, треба було поступитися їй чергою. Я, як адвокат, не йшов у рахунок, я мусив задати тон усій розмові.
Нано зрозуміла, що ждуть її слова, й сказала:
— Ні, не зараз... Я хочу зачекати... Послухати інших... Краще потім.
— Тоді дозвольте мені! — вигукнув Елізбар Карічашвілі.— Це буде мій висновок і мій тост!
Усі за столом замовкли.
— Провидіння наділило невелику частину роду людського талантом доброти й краси,— почав Елізбар,— живим, неминущим почуттям прекрасного, умінням залишати нев’янучі паростки скрізь, куди б не закидала їх доля. Вони — цвіт людства! Я лише місяць знайомий з Датою Туташхіа. І за цей місяць я не помітив жодного кроку, жодного жесту, який не був би позначений таким талантом. І випадок, що про нього ми тут багато говоримо, одухотворений тим самим світлом. Цей чоловік, весь, який він є, від будь-якого його жесту до найпотаємніших почуттів,— глибокопоетичний, захоплений шуканням і творчістю. Але нива, яку він обрав для застосування своїх богатирських сил, дуже важка для обробітку. Кожен обирає ту фортецю, яку хоче завоювати. Для одного це суперник, наділений обдарованнями, більшими, ніж він, і, гнаний марнославством, він витрачає свої духовні сили на те, щоб подолати того суперника. Таких, на жаль, більшість серед тих, хто вважає творчість своїм покликанням, та є й інші — цвіт людства,— вони обсідають і штурмують єдину фортецю — самого себе! Не знаючи втоми й компромісів, не на життя, а на смерть борються вони з собою, щоб якомога більше взяти від власних здібностей,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.