Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Проте один видавець відколовся від загальної видавничої маси. Джордж Крейг із «ГарперКоллінз» сказав Ендрю, що він — тихенько — допомагатиме. Він не міг одноосібно прийняти рішення про приєднання «ГарперКолллінз» до консорціуму, проте профінансує друк перших ста тисяч примірників, а також залучить дизайнера до оформлення м’якої обкладинки; він навчить Ендрю, як налагодити процес друкування, як організувати складування продукції й створити мережу збуту — всього того, що консорціум потребуватиме у своєму видавничому починанні. Нервував навіть Крейг; він дуже не хотів, аби хтось дізнався про його причетність до цієї справи. Тож отак тишком-нишком з’явився на світ план публікації книжки, наче якогось злочину, бракувало тільки чоловіків у широких плащах та у капелюхах із заламаними крисами, які б обсіли дерев’яний стіл у підвалі під голою жарівкою. Компанію «Консорціум з обмеженою відповідальністю» зареєстрували в штаті Делавар. Консорціум складався з трьох осіб: Ґіллона Ейткена, Салмана Рушді й Ендрю Вайлі. Жоден американський, а також британський видавець не додав свого прізвища і не надав проекту, за почесним винятком Крейга, фінансової чи організаційної підтримки. Ендрю й Ґіллон також вклали свої гроші, досягши угоди з автором книжки щодо розподілу можливих прибутків. «Усе йде за планом, — сказав Ендрю. — Ми от-от розпочнемо».
Він придбав квартиру для Елізабет і далі чекав, аби Роберт Маккрам нарешті купив будинок на Сент-Пітерс-стрит. Будівельні роботи на Бішопс-авеню, 9 витягли з нього купу грошей, тож він опинився у фінансовій скруті. Якщо з якихось причин Гемстед-лейн виявиться «засвіченим», то йому, мабуть, уже не вдасться винайняти пристойного житла. Доведеться їхати на військову базу.
Надходив день святого Валентина, тож лунали вже звичні неприємні голоси. Аякже, фетву знову підтверди-ли. Іранська газета назвала її «повелінням всевишнього забити диявола камінням на смерть». Британський лакей Ірану Калім Сіддікі виступав з-під своєї поганки-тюрбана. «Рушді — ворог ісламу номер один». Однак тепер прозвучало кілька голосів у відповідь. Сто п’ятнадцять європейських членів парламенту підписали клопотання, в якому йшлося про «глибоке занепокоєння тривалими труднощами, яких зазнає письменник», і закликали всі країни Євросоюзу чинити на Іран тиск для припинення погроз. Девід Ґор-Бут сказав йому, що Дуґлас Гоґ і міністерство закордонних справ зайняли «досить помірковану» позицію і хочуть дочекатися квітневих виборів до іранського меджлісу. Відтак вони домагатимуться скасування грошової винагороди за його голову й «обмеження» дії фетви, себто спробують переконати іранців оголосити її чинною тільки на території Ірану, що буде першим кроком до її остаточного скасування.
Його це підбадьорило. Принаймні оборонна кампанія змушувала уряд виходити з новими ідеями з цього питання.
А тоді сталася дуже дивна річ. Френсіс і сходознавець «Статті 19» Саїд Ессуламі звернулися до іранського тимчасового повіреного з проханням провести з цього питання зустріч — й іранці погодилися. Вранці 14 лютого 1992 року Френсіс і Саїд зустрілися з іранськими офіційними представниками й обговорили питання фетви та грошової винагороди за її виконання. Іранці майже нічим не поступилися, проте були стурбовані прорушдівськими настроями серед громадськости, вважала Френсіс. Вони наполегливо повторювали, що ця справа не цікавить британський уряд. (Коли інформація про зустріч просочилася у пресу, іранці спробували заперечити сам факт її проведення, а тоді заявили, що в ній не брав участь жоден з їхніх дипломатів, за винятком представника нижчої ланки.)
Того дня у всьому світі відбувалися мітинги і звучали голоси на його підтримку. У Франції сімнадцять мільйонів людей дивилося у відеозаписі його інтерв’ю — найбільша зафіксована кількість глядачів, що дивилася телепередачу, іншу, ніж вечірні новини. Того вечора він виступив зі словом у лондонському Стейшнерз-Холі перед великим зібранням письменників і друзів. «Я відмовляюся бути «не-особою[145]». Я відмовляюся не користуватися своїм правом на публікацію своїх творів». Про захід досить прихильно відгукнулися всі британські газети, крім «Індепендент», яка взагалі не згадала про нього.
Анджела Картер померла 16 лютого 1992 року. Після того як йому про це повідомили телефоном, він непорушно стояв у вітальні й плакав. Потім запросили на «Пізнє шоу» сказати слово про неї. Йому найменше хотілося їхати на телебачення, проте Алан Єнтоб переконав: «Анджела обов’язково вибрала б тебе». Він зробив деякі нотатки, і його повезли до студії. Уже на місці застеріг: «Тільки один дубль, більше не витримаю». Він сяк-так упорався зі своїм завданням і поїхав додому. У переробленому вигляді цей текст з’явився в «Нью-Йорк таймс». Він саме закінчив есей про фільм «Чарівник країни Оз» і згадав про те, як Анджела перша розповіла йому про жахливу поведінку у Голлівуді карликів, що грали ліліпутів, — про їхню пиятику і розпусту. Її дуже потішала історія про п’яного ліліпута, що застряг в унітазі. Есей він присвятив Анджелі. На відміну від старого шахрая Оза, Великого й Жахливого, вона, як він сказав у газеті, була дуже доброю чарівницею і дуже хорошою приятелькою.
Анджела зробила детальні розпорядження щодо свого похорону, тож йому випало читати вірш Ендрю Марвелла[146] «Крапля роси».
І душа тієї краплі лине ген —
Чистого потоку вічний день
У її думках незвичних бачиш ти
Більше небо в меншім назавжди.
Напередодні похорону таблоїди надрукували неприємні речі про Елізабет, про те, що вона дуже «дорого» обходиться державі. Вони не мали її фотографії, тож поліція застерегла, якщо вони підуть на похорон, то папараці допильнують і таки сфотографують їх обох, що поставить її ще під більшу загрозу. Тоді вони підуть окремо, сказав він, і доброзичлива маска Гелен Геммінгтон сповзла з її обличчя. Його бажання часто бувати на публіці, сказала вона, надто обтяжує Спеціальну службу. «Але коли ви охороняєте інших людей, — звернув він її увагу, — то ті інші люди роблять усе те, що запланували, і ви ні на що не скаржитеся». «Так, — сказала вона, — але ті інші люди роблять щось корисне для держави. Як на мене, ви нічого такого не робите».
Зрештою, Елізабет не поїхала на цвинтар Патні-Вейл. На похороні не з’явився жоден фотограф. Поліцейські наразі помилилися. Вони ж, певна річ, про це нічого не казали, бо, як завше, розглядали розвиток подій за найгіршим сценарієм. Але він не збирався жити за найгіршим сценарієм. У такому разі він перетворився б на в’язня. Він — невинна людина і намагається жити як вільна людина.
Майкл Берклі сказав йому потім, що присутність стількох поліцейських на території крематорію в день похорону викликала пересуди серед присутніх на попередній кремації: «Видно,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.