Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
* * *
Рядові охоронці далі, наскільки могли, ставилися до нього дружелюбно, доброзичливо й люб’язно. Коли Зафарові захотілося показати свою вправність у грі в регбі, новий охоронець Тоні Данблейн — такий собі хлопець з хвацькими вусами в твідовому піджаку, схожий на грабіжника з передмістя — відвіз батька з сином на поліцейський спортивний майданчик в Буші, і вони стали буцімто в лінію трьох четверних так, аби Зафар міг бігти й віддавати паси реґбійним м’ячем. (Зафар здав вступні іспити, пройшов співбесіду, і на превелику радість батьків його зарахували на навчання до Гайґейтської школи. Він розумів, що досяг чогось великого, тому став значно впевненішим у собі, саме так, як і сподівалися його мама з татом.) Елізабет ходила по крамницях, методично вибираючи меблі й шпалери для нового будинку, ніби вони були подружжям і разом облаштовували собі будинок, а Тоні привіз фотографії найсучасніших музичних центрів і телевізорів, що відповідали останньому слову техніки, й пообіцяв усе змонтувати й налаштувати, коли вони остаточно переберуться туди жити. Коли ж Роберт Маккрам нарешті поставив свій підпис у контракті купівлі-продажу будинку на Сент-Пітерс-стрит, 41, поліцейські привезли людину-невидимку до будинку, що був уже не його домом, допомагали йому скласти у коробки його пожитки і віднесли їх на вулицю до мікроавтобуса, який відвіз їх до поліцейського складу, де вони зберігалися, поки він не забрав їх до нового будинку. Звичайна людська доброта цих чоловіків до іншої людини, котра, за висловом Тоні Данблейна, «вскочила у цю трикляту халепу», не переставала його зворушувати.
Майже п’ять годин вони з Елізабет пакували речі Маріан. Серед них він знайшов усі знімки, зроблені під час подорожі до Нікарагуа 1986 року, про яку він написав коротку книжку-репортаж «Усмішка ягуара». А також усі неґативи. (Перегодя Саллі Райлі, колега Ґіллона, якого Маріан уповноважила забрати її майно, повернув дещо із утраченого — старовинну камінну голову часів цивілізації Ґанхара, подаровану мамою, а також сумку зі знімками -не з пропалих альбомів, але з тими зайвими і невдалими, які не ввійшли до альбому. Добре, що вдалося врятувати хоча б ці пам’ятки його життя до Маріан. Особливо приємно було отримати знімки Зафара-немовляти та ще зовсім малим. Найбільшу частину втрачених знімків, уклеєних в альбоми, йому так і не повернули.)
Щоденні злигодні або ж злигодні, що стали повсякденними, не полишали його і, немов той загарбник, хотіли захопити його геть з потрухами. Ендрю Вайлі купував нову квартиру; коли ж правління житлового кооперативу дізналося, що він літературний агент автора «Сатанинських віршів», то послало його подалі. Повідомляючи цю новину, Ендрю вдавав, буцімто вона не така вже й важлива, проте говорив дуже пригніченим голосом. Це стало поганою винагородою за все те, що він зробив і робив від імени свого автора. Проте ця історія принаймні мала щасливе закінчення. Невдовзі після невдалої спроби Ендрю знайшов нову квартиру, і цього разу правління житлового кооперативу йому не відмовило.
Аж тут — на тобі! Прибула Гелен Геммінґтон, і з оксамитової рукавички виткнувся залізний кулак. Коли вони з Елізабет перебралися до нового будинку, вона заявила, що поліцейська охорона, вочевидь, буде знято, бо заступник помічника комісара столичної поліції Джон Гавлі не хоче ризикувати безпекою своїх людей в операції, яка перетворюється на відвертий захист.
Гідне подиву зловживання довірою. З першого дня його охорони лунали запевнення, що її знімуть тільки тоді, коли оцінка загрози, за даними служби розвідки, знизиться до прийнятного рівня. Але так не сталося. Ба більше, саме Гавлі та його «права рука» Ґрінап натякали про слушність моменту для купівлі постійного помешкання. Саме вони запевняли його, що коли встановити відповідні системи безпеки, охорону можна здійснювати навіть тоді, коли загалу стане відомо, що це його дім. Вони змусили його купити будинок, який мав стояти осібно, з переднім двором і двома окремими воротами -одними електронними й такими, що відчинялися вручну (на випадок відключення електрики), з внутрішнім гаражем, у якому автоматичні дерев’яні двері були підсилені листом куленепробивного металу; він також був змушений поставити наддорогі куленепробивні вікна й недешеву охоронну сигналізацію, на якій вони конче наполягали, і що найгірше, так це те, що вони змусили його купити будинок удвічі більший, ніж потрібно для нього й Елізабет, аби офіцери поліції — два офіцери захисту й два водії — могли спати в тому ж приміщенні й мати навіть свою власну вітальню. Він викинув купу грошей й доклав страшенно багато зусиль, задовольняючи всі ці вимоги, й тепер, коли він так витратився і став прив’язаним до того клаптя землі, вони йому кажуть: «Ну що ж, ми йдемо». Просто вражаюча аморальність.
Справжньою причиною такого кроку стала вартість і таблоїдна ментальність, згідно з якою він не заслуговував на витрати для належного захисту, себто публічного — такого, як вони надавали будь-кому іншому.
На той час люди вже дещо знали про фетву, зрозуміло, не загал, але люди, які повинні були це знати, серед них він сам і заступник помічника комісара столичної поліції Гавлі. Загроза мала не тільки гіпотетичний характер. Іранські спецслужби створили спеціальну оперативну групу, поставивши перед нею завдання розробити й втілити у життя план з виконання наказу Хомейні. Група навіть мала кодову назву, також існувала напрацьована процедура ухвалення рішень. Розробляється план, що схвалюється на різних урядових рівнях включно з президентським, а тоді його передають на підпис релігійному керівництву. Для Ірану — це звичний стиль роботи. Спеціальна оперативна група, яка вже стратила Шапура Бахтіяра, майже що непевно діяла саме у такий спосіб. Готовність настільки обізнаного у цій справі Г авлі зняти захист одразу після вбивства Бахтіяра багато чого говорила про хід його думок. Ми ніколи нікого не втратили, гордо казали його люди з групи захисту, проте Гавлі казав йому дещо інше. Якщо ми вас втратимо, ну що ж, і таке колись може статися. Прикро ... дуже прикро.
Він сказав Елізабет, що вона мусить подумати про свою безпеку. Якщо поліція піде, то не треба багато балакати, наскільки небезпечним стане життя. «Я тебе не покину», — сказала вона.
Йому вдавалося іноді навіть трохи попрацювати. Він закінчив роботу над більш-менш вивершеним коротким викладом «Прощального зітхання Мавра», в якому вже дещо таки вимальовувалося. Він потратив на це багато часу. Тепер потребував одного — душевного
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.