Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він говорив безперестанку. Журналісти з «Вошинґтон пост» ставили запитання, а він відповідав. Місіс Ґрегем майже увесь час мовчала, однак коли він запитав прямо, чому, на її думку, адміністрація США діє так безцеремонно, вона відповіла: «Дуже дивний уряд. Дуже мало центрів влади. Один із них Бейкер. Цікавий чоловік, завжди має на все свою власну думку». Тут у розмову втрутився Іґнейшес, відреагувавши на щось сказане Вудвордом: «Найкращий шлях до адміністрації — через Барбару Буш». Після зустрічі він зізнався Скоттові, що вже й не сподівається на підтримку з боку «Вошинґтон пост». «Кей Ґрегем з вами б не зустрічалася, якби не ухвалила рішення щодо вашої підтримки», — сказав Скотт. Тож справу зроблено. «Нью-Йорк таймс» ще раніше натякнула, що у разі якщо його підтримають інші газети, вона також підставить своє плече. Якщо Ґрегем на його боці, то з ним буде і Сульцберґер. Ендрю ж подумував про те, щоб підключити до справи «Доу-Джонс[153]», а Скотт вважав з можливе домовитися з «Ґаннетт[154]». Він складе заяву з двох частин, під якою всі вони потім підпишуться. У заяві йтиметься про підтримку видання в м’якій обкладинці та про підтримку її автора в питанні скасування фетви, в кінці ж буде висунена вимога до адміністрації США приєднатися до заяви й надати свою підтримку.
«Нью-Йорк таймс» не зволікала і майже одразу підписала заяву. «Таймс», наче підштовхнута його зустріччю зі своїми вашинґтонськими суперниками, надрукувала редакційну статтю вже вранці після чаювання з Королевою Кей, накинувшись з нападками на Білий Дім і Державний департамент за їхнє самоусунення: «Хоч як це сумно, проте минає вже три роки беззубої політики на офіційному рівні, відколи аятола Хомейні засудив «Сатанинські вірші» як блюзнірські і закликав скарати на горло їхнього автора і видавця. Відтоді містер Рушді змушений переховуватися. Перекладачеві його творів японською мовою завдано смертельних ножових поранень, а перекладач італійською мовою зазнав важкого ножового поранення в шию. Тим часом у Франції та Швейцарії підступно вбивають опонентів іранського режиму. Якщо це не підтримуваний державою тероризм, то що це тоді? Авжеж, реакція Заходу виявилася соромливо делікатною... Під загрозу поставлено значно більше, ніж життя містера Рушді, тому західним державам необхідно разом застерегти Іран щодо безперспективности таких дій та неприпустимости підбурювання до тероризму». Так, держави діють у своїх власних інтересах. Для того, щоб Іран скасував фетву, необхідно показати Ірану, що такий крок -у його інтересах. Саме про це він твердив місіс Ґрегем, а перед нею ще й Майку Воллесу. Тепер про те ж саме казала і «Нью-Йорк таймс».
Елізабет повезли до літака, а кілька годин потому він також сидів на борту літака одного з рейсів ВПС Британії до Сполученого Королівства. Розкішне життя закінчилося. У Лондоні поліція ніяк не хотіла дозволити йому побувати на заході з нагоди вшанування пам’яті Анджели Картер у кінотеатрі «Рітці», що в Брикстоні. Він спустився з неба на землю й довго наполягав на своєму, аж поки вони не поступилися. Елізабет, як завжди, поїхала окремо. Кінотеатр «Рітці», збудований без смаку, з обшарпаною розкішшю, здається, ідеально підходив для Анджели. На сцені стояв тристулковий екран, розмальований Корінною Саргуд у дуже яскраві кольори із зображенням папуг. І великий букет квітів. На стінах — панелі з кадрами з фільмів. Нуруддін Фараг обійняв його і сказав: «Я хотів би тебе познайомити з жінкою, з якою у мене все дуже серйозно». Він відповів: «Я також хотів би тебе познайомити з жінкою, з якою у мене дуже все серйозно». Іва Файджес[155] також обійняла його. «Так добре до тебе притулитися, це не то що по телевізору бачити». Слово мала Лорна Сейдж[156], вона чудово описала Анджелин сміх: широко розкритий рот, потім кілька секунд вона трясеться — і лишень тоді з’являться звук. Вона познайомилася з Анджелою після прочитання її «Героїв та негідників» і дуже вихваляла її твір. «Я, видно, направду переборщила, — розповідала Лорна, — тож Анджела слухала-слухала, а тоді сказала: «А я не лесбіянка». Після церемонії вшанування поліція змусила його негайно покинути залу. Клариса із Зафаром там також були, але він навіть не зміг привітатися з ними. «Я було пішов до тебе, але тебе вже не було», — сказав йому потім Зафар. Він звернув за татом у бічні двері й тільки встиг побачити, як машина вирулювала на вулицю.
Будинок на Сент-Пітерс-стрит стояв порожнім, більшість меблів — на міліцейському складі, подаровані Самін і Полін, або ж ними вмебльована нова квартира Елізабет біля Гемстед-Гіту. Ключі він передав Робертові Маккраму, й на тому процедура продажу закінчилася. Ще один розділ життя завершився.
9 квітня Мелвін Бреґґ і Майкл Фут організували в будинку Мелвіна у Гемстеді спільну вечірку з нагоди загальних виборів. Усе почалося досить святково, з великими сподіваннями на закінчення довгих років «недолугого правління Торі». Проте пізніше стало ясно, що Кіннок програв. Він ще не бачив, аби вечірка згасла так швидко. Пішов рано; надто сумно було залишатися серед розбитих надій.
Через тиждень після цього Гелен Геммінґтон знову захотілося з ним зустрітися. Він сказав, що хоче, аби під час їхньої розмови був присутній його адвокат, тож на Гемстед-лейн привезли Берні Саймонса. Гелен Геммінґтон виглядала стривоженою і збентеженою, коли розповідала йому про «переглянуті плани» щодо його захисту. Як тільки вона почала говорити, стало очевидним, що вона, а за нею і Гавлі відступили у своїй суперечці з ним. Його і надалі охоронятимуть, аж поки рівень загрози не знизиться до прийнятного. А якщо так станеться, що його новий будинок «засвітиться», то вони переживуть це без надмірних труднощів.
Тепер він завжди вважатиме, що має подякувати Америці — сенаторам, газетам — за цей невеличкий успіх. Америка унеможливила відмову Британії від його захисту.
VI. Чому неможливо сфотографувати пампу
Колись давно під час перебування в Міхасі (а Міхас — це містечко, в якому переховувався Мануель Кортес від Франко впродовж тридцяти років, збавляючи свої дні в ніші за шафою, аж поки настав час, коли його сім’ї довелося виїжджати з будинку, тож він переодягнувся старою жінкою і пішов вулицями міста, мером якого він колись був) йому зустрівся фотограф німецького походження на ймення Ґуставо Торліхен, високий вродливий чоловік з орлиними рисами обличчя, лискучим сивим волоссям і трьома цікавими розповідями. Міхаські емігранти шепталися між собою, що він, мабуть, з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.