Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Це була перша цікава розповідь. У другій ішлося про те, як він тусувався з молодим Че Ґеварою в Ла-Пасі, і Че у своєму «Щоденнику мотоцикліста» назвав його «великим фотохудожником». Третя розповідь стосувалася випадку, коли він ще був молодим фотографом, тільки-но починав, і зустрівся у книгарні Буенос-Айреса з Хорхе Луїсом Борхесом. Зібрався з духом, підійшов до великого письменника й сказав, що працює над альбомом фотографій, які стануть портретом Аргентини, і він дуже пишався б, якби Борхес написав передмову. Звернутися до сліпого чоловіка з проханням написати передмову до книжки зображень було нечуваною річчю, і він знав про це, та все ж таки попрохав. Борхес сказав йому: «Давайте пройдемося». Коли вони крокували містом, Борхес з фотографічною точністю описував будівлі. Проте досить часто на місці знесеної старої будівлі стояла нова. Тоді Борхес зупинявся й казав: «Опишіть її. Почніть з першого поверху й підіймайтеся вгору». Ґуставо описував і розумів, що Борхес відкладає нову будівлю у своїй пам’яті, замінюючи нею стару. Наприкінці прогулянки Борхес погодився написати передмову.
Торліхен подарував йому примірник «Арґентини», й хоча вона десь захована в якійсь із коробок разом з усіма його пожитками, він достеменно пам’ятає, що Борхес написав про обмежені можливості фотографії. Фотооб’єктив бачить тільки те, що спереду нього, тому фотограф ніколи не здатен охопити суті великої аргентинської пампи. «Дарвін спотеріг, а Гадсон лишень підтвердив, — писав Борхес, — що ця рівнина, відома серед рівнин світу тим, що не створює враження безкрайності, якщо дивитися на неї, стоячи на землі чи сидячи на коні, бо лінія її горизонту перебуває на рівні ока й не простягається далі, ніж на три милі. Іншими словами, її безкраїсть — не у самому виді пампи (що може відобразити фотограф), але в уяві мандрівника, в його пам’яті про дні, що минули в дорозі, та в передбаченні таких же попереду». Фотограф пампи фіксує тільки певний обшир. Він не передає божевільної монотонности пересування все далі й далі незмінною і безкінечною порожнечею.
Коли його новому життю йшов четвертий рік, він дуже часто почувався, наче той уявний борхівський мандрівник, що заблукав у просторі й часі. Тоді ще не вийшов фільм «День бабака», та коли він його переглянув, то одразу в головному героєві Біллові Мюррею впізнав себе. У його житті кожен крок уперед також перекреслювався кроком назад. Надію стирало розчарування, добру новину — погана. Це повторювалося в його житті знову і знову. Якби він знав, що перед ним простяглося ще шість років ізоляції, далеко-далеко за небокрай, то він би, може, й направду збожеволів. Проте його погляд сягав тільки до горизонту, а те, що лежало поза ним, залишалося загадкою. Він переймався видимим, а безкінечність дбала сама за себе.
Опісля друзі казали, що помічали, як тяжка ноша поступово пригноблює і робить його старшим, ніж він був насправді. Коли ж він нарешті скинув із себе той тягар, то повернулося щось схоже на молодість, так ніби під кінець безкінечности він зумів повернути час назад до тієї точки, коли потрапив у коловорот. У свої п’ятдесят років він виглядав молодшим, ніж тоді, коли мав сорок. Однак п’ятдесят виповниться йому тільки за півдесятка років. А тим часом багато людей, коли чули його історію, сповнювалися невдоволенням чи роздратуванням або ж просто нудьгували. То не була доба терпеливости, а час швидких перемін, коли ніщо довго не привертало до себе уваги. Він став прикрим непорозумінням для бізнесменів, оскільки заважав їхньому бажанню освоювати іранський ринок, для дипломатів, які хотіли наводити мости, для журналістів, котрі вважали: відсутність свіжих повідомлень означає відсутність новин. Казати, що вся заковика полягає у незмінності та в її нестерпній вічності, — це все одно що казати про щось таке, чого люди не зможуть чи не схочуть почути. Поза сумнівом, було б дуже нудно слухати, як він щоранку прокидається в будинку, повному озброєних незнайомців, як він не може вийти за двері свого будинку, щоб купити газету чи філіжанку кави, як більшости друзів і навіть членами його родини забороняється знати його домашню адресу, як без згоди незнайомців він не може нічого зробити й нікуди піти; а те, що всі вважали звичайною річчю, наприклад подорож літаком, вимагає від нього всіляких додаткових узгоджень; до того ж десь там зовсім неподалік завжди чатує загроза фізичної розправи — загроза, яка, на думку людей, чия робота полягає в оцінці тієї загрози, нітрохи не знижується. Наразі він далі подорожує пампою, й усе залишається незмінним. Ну що ж, цією історією він уже протуркотів усім вуха, ніхто не хоче її більше слухати. Розкажи нам нову історію, ось чого всі хотіли, або ж, будь ласка, йди собі геть звідси.
Нема жодного сенсу казати світові, що він помиляється. Жодної вигоди з такого підходу. Отже, нова історія. Якщо потрібна така, то він її розповість. Досить невидимости, мовчазности, полохливости, оборонности, винувато сти! Невидимий мовчазний чоловік був порожнім місцем, у яке інші зливали свої упередження, потаємні плани й гнів. У боротьбі проти фанатизму потрібні видимі обличчя, чутні голоси. Він більше не мовчатиме. Він спробує стати гучною і видимою людиною.
Коли тебе виштовхують на публічну сцену, то спочатку ти почуваєшся дуже невпевнено. Потрібен час, аби зорієнтуватися і знати, як поводитися під яскравим освітленням. Він спотикався й падав, від ошелешення аж замовкав, а тоді говорив не до ладу. Але тепер — більше ясности. У
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.