Читати книгу - "Привид мертвого дому. Роман-квінтет"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Бережіть Станіслава — то наша надія! — сказав він, і це зробилося їхньою родинною легендою. Легендою для всіх, тільки не для нього. І лише тепер, коли все частіше виникало почуття порожнечі, зрозумів, що мав на увазі дід. Чоловіки виходили з цього дому по-різному: в тітки Настусі був забраний у тридцяті роки і знищений — йому інкримінували участь у націоналістично-терористичній організації, а їхній син Борис дотяг вісімнадцяти років. Перед початком війни, як оповідала тітка Настуся, він простояв у черзі за маслом кілька годин на холоді погано одягнений і застудився, почався фурункульоз, а потім сепсис. У лікарні Борис швидко загасав: не міг поворухнутись, як оповідала тітка Настуня, тільки дивився великими очима, в який заховувався біль та відчай. Мати переконувала його, щоб тримався, але хлопець знав, що вже ніколи не одужає. Вряди-годи плакав, і сльози котилися по щоках, мов горох, але плакав мовчки. Помер спокійно й тихо на материних очах — ніби заснув. Тітка Настуся не могла собі вибачити, що послала його в ту чергу. Найбільше гризло те, що її чоловік Максим при арешті сказав тільки одне речення: «Бережи Бориса!» — сина, однак, вона не вберегла і, хоч була жінка вольова й активна, часом потрапляла у стан неприкаяності й тихої журби. Переставала варити їсти і клопотатися господарством, ставала тиха, опущена і навіть не стежила по-жіночому за собою — так могло тривати день, чи два, чи й цілий тиждень; сестри намагалися їй тоді догодити. Ці її хвилі занепаду Станіслав пам’ятав із дитинства; тоді всі в домі ставали насторожені й тихі, зникав навіть звичний жіночий галас. Кінчалося тим, що тітка Настя йшла на синову могилу і проводила біля неї цілий день, не ївши і не пивши. Син являвся у її сни і, як вона розповідала, намагався її задушити — саме після того вона і впадала у прострацію. Отямившись, знову бралася за домашні справи — вона єдина із сестер, котра ніколи не ходила на службу, а обмежувалася домом.
— Я для них, — казала Станіславу тітка Настуся, — домашня господарка — це ніби прислуга. Що їм треба більше і що вони б робили без мене?
Баба померла ще у війну, і Настуся заміняла сестрам матір. Покрикувала на них, розбороняла, коли спалахували дрібні сестринські сварки, варила, прала, прибирала — сестри її боялися і слухались. Саме вона творила в домі лад. Станіслава любила, але була вимоглива, строга, контролювала його заняття, хоч сама в тому нічого не тямила, стежила, щоб він не ходив, як казала, «обдертусом», карала, хоч він загалом був хлопчиком старанним та слухняним, тобто він ніби замінив їй Бориса. Часом, забувшись, вона й називала його Борисом, на що завжди обурювався.
— Я не Борис, а Станіслав!
Дивилася на нього із суворим прижмурцем, ніби шукала, до чого причепитися, тоді зітхала й казала:
— Ти й справді не Борис, а Станіслав!
Казала це крізь зуби, і він чомусь відчував сором, що він не Борис.
Борис же жив у їхньому домі привидом. Не тільки являвсь уві сні матері, але й іншим тіткам, чомусь найбільше тітці Люді, яка серйозно переконувала сестер, що він блукає ночами домом, вона не раз це бачила і жахливо його боялась. Але у снах він тітку Людю не душив, а гладив по голові, оповідала вона, і жалів, називаючи її бідолашненькою і нещасною, — тітка Людя любила себе пожаліти.
Тітка Настя розказувала, що в тридцятих роках щоночі чекала: її арештують і пошлють туди, де пропав Максим, її кілька разів викликали на допити, а врятувалася вона тим, що від Максима відреклась. І не лише офіційно — викреслила зі своєї пам’яті й ніколи не згадувала, вважала, що саме він винуватець усіх їхніх нещасть.
— Чого йому було виставляти ту дурну вишиту сорочку, — казала вона зрідка, коли заходила про Максима мова, — ліпше думав би про жінку й дитину. А то нє, все йому подавай вишиванку, всі в нього неправильно говорять, а треба так і так — от і добалакався! Чи не все одно, як люди говорять? Говорять, як уміють!
Отже, тітка Настуся свого чоловіка невинуватим не вважала, але те, що останнє його слово було берегти сина, її зворушувало. Зворушувало й печалило, бо вона сина не вберегла. В п’ятдесятих роках їй прийшло повідомлення, що Максим загинув невинно; власне, він ніби помер від сердечної недостатності в 1942 році.
— Ніякої сердечної недостатності в нього не було, — категорично сказала тітка Настуся. Сховала того папірця і залишилася так само переконана, що коли б не ті вишиванки і дбання про правильну мову, він би, той дурний Максим, як вона визначала, не загримів би і їх не зробив нещасними.
Ні дядька Максима, ні свого брата у перших Станіславові бачити не довелось, але в домі вони присутні й справді були: у фотокартках, у спогадах, у пам’яті посельців. Це і значить, думав Станіслав, бути привидом у своєму домі. До речі, фотокарток дядька Максима тітка не знищила, лишилося їх, як і Борисових, хіба кілька; у той час фотоапаратів було мало, отож і фотографувалися вряди-годи. Малим Станіславу уявлялося, що люди, зображені на фотокартках, по ночах оживають, зіслизають тінню з фотопаперу і починають ходити по домі, збираючись для бесід, уявно п’ють чай чи вечеряють, читають книги, обговорюють житейські справи і згадують своє минуле. Через це йому здавалося, що вночі фотокартки стають білими листками і лиць на них нема, але досить вмикнути світло, як зображення в миг ока заскакують на своє звичне місце і застигають у заданій своїй позі. І тільки ті, думав він дитиною, образів яких і спогадів про яких у домі нема, ніколи вже у цей світ не приходять, бо вони умерлі не тільки тілом, а й у пам’яті. І хоч він зараз цілком доросла й поважна людина, в якісь особливі хвилини і досі вірив, що це так, як і в те, що побачити привиди може лише
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Привид мертвого дому. Роман-квінтет», після закриття браузера.