Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Якоїсь миті він побачив військовий корабель, що курсував під вікнами музею. «Це за мною?» — запитав він жартуючи; хоча й не за ним, але задля нього: його особистий військовий корабель захищав його від нападу з моря й оберігав від ісламістських водолазів, яким могло спасти на думку підпливти до музею із абордажними шаблями в зубах. Так, тут усе продумано. Ці данці -ретельний народ.
Його норвезький видавець Вільям Нюґор з видавництва «Г. Аскегауґ & компанія» настійливо запрошував його після Данії завітати до Норвегії. «Думаю, ми все влаштуємо навіть ще ліпше», — казав він. Міністри уряду вже готові з ним зустрітися. Щоліта видавництво «Аскегауґ» влаштувало великий прийом у саду на чудовій старій віллі Драмменсваєн, 99, яка наприкінці дев’ятнадцятого століття стала родинним домом Нюґор. Ця вечірка була однією з найбільших подій року в Осло, на яку приходили найвідоміші норвезькі письменники, бізнесмени й політичні лідери. «Вам обов’язково треба приїхати на цей прийом, — сказав Вільям. — У саду! З понад тисячею гостей! Просто фантастика. Жест свободи». У Норвегії Вільям був харизматичною особистістю; чудовий лижник, надзвичайно вродливий, нащадок однієї із найдавніших родин, а ще голова провідного видавництва. І він свого слова дотримав; візит до Норвегії вдався на славу. На прийомі у саду на Драмменсваєн його супроводжував у натовпі гостей сам Вільям Нюґор, тож перезнайомив його, ледь не з усім Осло. Відгуки на його візит, як сказав йому потім Вільям, були просто чудовими.
Ця поїздка зробила Вільяма одним із «найпомітніших» європейських видавців його творів. Тоді вони ще знали, що ці його старання заради свого автора поставлять життя видавця під велику загрозу. Чотирнадцять місяців потому страх постукав у Вільямові двері.
* * *
У Лондоні представник лейбористів з питань мистецтва Марк Фішер організував прес-конференцію в палаті громад, на яку прийшли члени парламенту як від лейбористів, так і від консерваторів, і його вперше уважно вислухали у Вестмінстерському палаці. Проте не обійшлося і без ложки дьогтю. Крайнє правий консерватор Руперт Алласон підвівся і сказав: «Будь-ласка, не сприйміть мою присутність як підтримку. Щоб приховати свій справжній задум, як стверджують ваші видавці, ви ввели їх в оману щодо змісту своєї книжки. Тому вважаю недоречним захищати вас громадським коштом». Цей неприємний невеличкий напад засмутив його значно менше, ніж міг би раніше. Він більше не сподівався на загальну любов; він знав, що хай би куди пішов, завжди матиме і ворогів, і друзів. Також не всі його вороги були з правого крила. Джеральд Кауфман, член парламенту від лейбористів, який неприхильно висловлювався про творчість містера Рушді, публічно дорікнув своєму однопартійцеві Марку Фішеру за запрошення письменника до палати громад. (Іранський меджліс погодився з Кауфманом і назвав запрошення «обурливим».) Далі на його шляху постане ще багато кауфманів і алласонів. Головне — наполягти на своїх аргументах.
Він переговорив з Девідом Ґором-Бутом у міністерстві закордонних справ і напрямки запитав про правдивість чутки, буцімто британський уряд не схвалює його нової, гучної кампанії і намагається закулісно саботувати її. На обличчі Ґор-Бута, як на обличчі хорошого гравця в покер, не здригнулася жодна риса, не відбилося жодне почуття. Він заперечив такі чутки. «Уряд Її велично сти підтримує ваші зустрічі з іншими урядами», — сказав він. Запропонував допомогу у співпраці із силами безпеки країн, які він відвідував, аби вони там «не переборщували». Не знати, що й думати. Може, він повів уряд за собою?
Мадридський університет Комплутенсе запросив його до Іспанії, аби побесідувати з Маріо Варгою Льосою у палаці Ескоріал. Він узяв із собою також Елізабет і Зафара, і вони провели у Сеговії перед конференцією трійко спокійних днів. Іспанська поліція діяла дуже помірковано, тож він міг гуляти вулицями, їсти в ресторанах чудового невеликого міста й почуватися майже цілком вільною людиною. В Авілі він обідав з Маріо та його дружиною Патрицією. Це були безцінні години. Відтак у палаці Ескоріал ректор університету Комплутенсе Ґуставо Вільяпалос сказав, що має чудові зв’язки в Іраном і запропонував посередництво. Хомейні, сказав він, одного разу навіть назвав його «дуже благочестивим чоловіком». Ця остання пропозиція посередництва виявилася настільки ж несерйозною як і всі решта. Він ужахнувся, коли прочитав в іспанській пресі заяву Вільяпалоса про те, що він для залагодження справи погодився змінити й вирізати «образливі» місця із «Сатанинських віршів». Заперечував усе це шалено, і після того Вільяпалос став недосяжний, і всі зв’язки з ним перервалися.
Ти мусиш чекати на всіх перонах, здається, так казав Джандоменіко Пікко, аби ти там уже стояв, коли підійде потяг. Однак на деяких перонах не було колій. Там можна було хіба що чекати.
Щойно вони приземлилися в Денвері, як одразу побачили, що справи кепські. Місцева поліція ставилася до його прибуття як до зйомок фільму про Третю світову війну, тож коли вони з Елізабет пішли по аеропорту, біля них з’явилися чоловіки з виставленою напоказ величезною автоматичною зброєю й розбіглися врізнобіч, поліція ж тим часом розштовхувала з їхнього шляху пасажирів; лунали якісь вигуки, кудись цілилися зі зброї, в повітрі витало якесь невідворотне лихо. Це його налякало, настрахало також інших пасажирів і налаштувало проти нього авіакомпанію, яка відмовила йому в подальшому наданні своїх послуг і заборонила йому перебувати на борту своїх літаків, мотивуючи його поведінкою. Безглуздість поведінки сил безпеки стала «його» безглуздою поведінкою.
Їх відвезли до Боулдера, де він виступив на Панамериканській літературній конференції разом з Оскаром Аріасом, Робертом Кувером, Вільямом Стайроном, Пітером Меттіссеном і Вільямом Ґессом. «Латиноамериканські письменники вже давно знають, що література — це справа життя й
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.