Читати книгу - "Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Шістдесятницький дискурс несвідомої любові
У творчості шістдесятників помітне спонтанне нарощування лібідозних мотивів. Однак, імперське суспільство у цей час також було зацікавлене в активізації лібідозних імпульсів, щоб гуманізувати сталінський соціум. Тому на цьому шляху необхідно було відокремитися від офіційного курсу, виробивши власний світогляд. Адже імперська структура химерно змінювала власну тактику, обігруючи несвідомого національного суб’єкта провокаціями то до деструктивних, то до лібідозних імпульсів. Ранній образ більшовицької епохи — образ «молодого варвара» «з Леніном у голові й наганом в руці», не міг існувати довго в літературі, а тому мусив бути гуманізованим. Однак процес гуманізації тривав недовго. У сталінську мілітаризовану епоху знову було розкручено деструктивні імпульси національного суб’єкта, оскільки потрібно було навчити морального мазохіста вбивати, про що свідчать «Прапороносці» О. Гончара. У постсталінську епоху постала нова проблема гуманізації й нарощування лібідозних імпульсів. Ці змінні психологічні експерименти над національним несвідомим суб’єктом, безперечно, спричинялися до його невротизації.
Джерелом активізованих лібідозних імпульсів у прозі Гр. Тютюнника було усвідомлення синівської провини перед втраченим батьком, про що яскраво свідчить новела «Три зозулі з поклоном», присвячена «Любові всевишній». Однак у ситуації міфотворчого романтизму і відсунутого принципу реальності виникала загроза, на яку звертав увагу О. Вайнінгер, аналізуючи національну психологію з потужним фемінним елементом. Йшлося про романтичне перенесення цінності на ідеалізований об’єкт, про потребу в очищенні через несвідому любов. Загалом любов є «найвище й найсильніше вираження волі до цінності»[1127], в ній розкривається істинна сутність людини, розщепленої між духом і тілом, чуттєвістю і моральністю, тваринністю і божественністю, адже у любові людина має органічну потребу стати цілісною особистістю, тобто поєднати мужність як психологічну сутність з жіночістю на основі цілісного батьківсько-материнського коду. Любов як феномен проекції (той, хто любить, переносить «своє чисте Я» на об’єкт любові) найсильніше пробуджує усвідомлення власного існування як часткового, неповноцінного поза любов’ю. Тому усвідомлення провини — психологічна причина і передумова любові, в якій суб’єкт прагне звільнитися від власної недосконалості, відокремленості від цілого. Однак несвідома любов як феномен романтичної проекції постає ідеалізованим, відірваним від реальності, переживанням. Несвідомо любити — зробити об’єкт «носієм всіх цінностей»[1128]. Тобто любовна проекція породжує в того, хто любить, надію, що нарешті знайдено все, «перед чим замовкає всяке бажання, всякий егоїстичний інтерес»[1129]. Це породжує втрату динамізму у власному розвитку: замість того, щоб прагнути до досконалості у собі, суб’єкт прагне цю досконалість бачити у здійсненому образі, тобто несвідоме любовне переживання як стихійна спроба очищення від власного зла поза нарощуванням власної свідомості формує пасивну потребу забути про зло, забути власну провину. Відповідно спрага несвідомої любові — «це тільки спрага спокутування», а всяка несвідома спрага спокутування є «крім усього, аморальна»[1130]. Тому Леся Українка, пізнавши одержимість своєї любові до Сергія Мержинського як несвідомого переживання, прийшла до розуміння істинної любові, яка повинна бути свідомою, як і пам’ять про неї[1131].
У шістдесятницькому письмі розгортається феномен романтизованої наївної любові, внаслідок якої несвідомий себе чоловічий суб’єкт прагне досягнути чистоти як зовнішнього дива, а не через процес внутрішнього самоочищення, тому й символізує в ідеалізованому об’єкті власну знайдену сутність. Наївний ерос як романтична проекція втілений у новелі Гр. Тютюнника «Холодна м’ята». Андрій, у минулому офіцер, у сімейному мікросоціумі почуває себе тотально пригніченим материнським суб’єктом, що нагадує потужний імперський: йому здається, що теща навмисне зустрічає його в сінях, аби загнати в куток, і цим остаточно принизити. Проти авторитарного імперського тиску сімейної структури постає романтичне кохання до школярки Лесі «з чистими, трохи сполоханими очима»[1132]. У дівчину проектується чоловіче бажання духовності, що відокремлює його від небажаного світу дружини і тещі. Однак це бажання вибратися з нестерпного «матріархального» світу в інший, вільний, відображає наївність романтика, який не усвідомлює реалістичної ситуації, в якій формується подібна сімейна структура.
Розглядаючи несвідому любов чоловіка до жінки як феномен романтичної проекції, психоаналіз піддає її сумніву через втрату трансцендентної цінності. Звуження любові до ідеалізованого об’єкта означає відпадання від Ідеї абсолютної істини, адже лише свідома любов передбачає потяг до нескінченої цінності, до абсолютного, до Бога, стаючи трансцендентною сутністю любові[1133], тобто любові, в якій людина виходить за власні межі у широкий світ. Тому повноцінна духовна мужність не може проявитися в несвідомій любові чоловіка до жінки, як і в несвідомій любові до вітчизни. А саме духовного розширення любові немає у творчій психології Гр. Тютюнника. Його душевна криза і самогубство пов’язані з цим обмеженням спонтанного лібідозного почуття, породженим тоталітарною епохою,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури», після закриття браузера.