Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Істота, така собі «тварина-оповідач», мусить бути вільною, щоб розповідати свої казки.
Під кінець зустрічі він отримав подарунок. Неподалік зали стояв відомий ресторан «Ден Ґюлдене Фреден» («Золотий спокій»), яким володіла Академія. Після своїх щотижневих зустрічей Вісімнадцятеро з них, чи скільки їх приходило, усамітнювалися у приватній залі «Золотого спокою», щоб пообідати. Кожен із них, заходячи до зали, платив срібною монетою з викарбуваним на ній гаслом Академії «Snille och smak». Талант і смак. При виході з ресторану монети їм повертали. Нікому із відвідувачів цих монет не давали, проте того дня він вийшов з Академії саме з такою монетою у кишені.
Цього разу в Нью-Йорку його не очікував кортеж автомобілів, не було і лейтенанта Боба, який би переймався тим, що Елізабет може скористатися виделкою найпід-ступнішим чином. (Він полетів «Скандинавськими авіалініями» трохи довшим шляхом, через Осло.) По аеропорту його провели представники служби безпеки — і не більше. В Америці не передбачалося якихось публічних заходів, тож поліція Нью-Йорка здебільшого дозволяла йому діяти на власний розсуд. Упродовж кількох днів він насолоджувався майже цілковитою свободою, якої не мав майже чотири роки. Він зупинився на квартирі Ендрю Вайлі, а нью-йоркська поліція залишилася у своїх авто на вулиці під будинком. За ті дні він помирився з Сонні Мегтою. Пообідав з Томасом Пінчоном.
Одна з найкращих рис Ендрю — це небажання тримати на когось зло. «Тобі з Сонні треба залагодити суперечку, -сказав він. — Ви ж бо давні друзі. Для вас обох так буде ліпше». Існували також вагомі ділові причини, з яких вартувало простягти оливкову гілку. У далекій перспективі «Рендом хаус» виглядав найімовірнішим видавництвом, що могло перекупити права на видання «Сатанинських віршів» у м’якій обкладинці. «Пенґвін» за це не візьметься, а позаяк «Пенґвін» був дистриб’ютором «Ґранта Букс», то про довготермінові стосунки з «Ґранта» не доводилося навіть думати, попри незвичайний Біллів героїзм і їхню дружбу. «Ми не повинні втрачати з поля зору нашої мети, — казав Ендрю, — а наша мета — це нормальне видання всіх твоїх книжок, серед них і «Віршів». Тепер, коли консорціум здолав перешкоду видання в м’якій обкладинці, то, на його думку, цілком можливо вмовити Сонні взятися, вже без жодних побоювань, за нові видання, а також прийняти довготермінову відповідальність за попередні книжки, які все ще є в продажу. «Ну, не конче зараз, — сказав Ендрю, — але після того, як опублікують наступний роман. Гадаю, так і станеться. І саме так треба діяти». Вони з Ґіллоном виявили ініціативу й уклали угоду із Сонні та «Кнопфом» про видання «Прощального зітхання Мавра». Мусили заспокоювати Білла, який не на жарт зажурився, довідавшись про їхні плани. Проте Білл — передусім друг, а вже потім видавець, і мав він достатньо велике серце, щоб побачити слушність Ендрю. Він уберіг від Сонні «Гаруна» й тепер погодився здати «Мавра» без найменшої прихованої злоби.
Ще до підписання угоди він має із Сонні зарити томагавк війни, й саме в цьому полягала справжня причина його поїздки до Нью-Йорка. Ендрю зв’язувався з літературним агентом Пінчона (а також і дружиною) Мелані Джексон, і відлюдний автор «Райдуги земного тяжіння» погодився на зустріч. Зрештою дві зустрічі об’єдналися в одну. Він, Пінчон і Сонні обідали в міській квартирі родини Мегтів. Розрив з Сонні залагодився обіймами, а «Гаруна» вони обійшли мовчанкою. В цьому і полягав мовчазний підхід Сонні до будь-якої справи — не говорити про незручні речі, а рухатися вперед — і, можливо, він мав рацію. Потім прибув Пінчон, і виглядав він саме так, як і має виглядати Томас Пінчон. Високий, одягнений у червоно-білу сорочку лісоруба й блакитні джинси, з сивим волоссям Альберта Ейнштейна й кролячими передніми зубами Баґза Банні. Після півгодини силуваної розмови Пінчон, здається, розслабився й у подробицях розповідав про американську історію найманих робітників, а також про свою участь у ній, що почалася дуже рано, коли він працював укладачем технічної документації на «Боїнгу», а ще про профспілки укладачів технічної документації. Складно було уявити собі людей, що складали інструкції користувачів і спілкувалися з великим американським письменником; вони, мабуть, думали про Пінчона тільки як про автора інформаційних бюлетенів з питань безпеки для надзвукового ракетного комплексу «СІМ-10 Бомарк», нічого не знаючи про те, як знання тих ракет надихало його на незвичайні описи падіння на Лондон «Фау-2» під час Другої світової війни. Розмова затяглася далеко за північ. У якусь мить Пінчон сказав: «Мабуть, хлопці, ви же втомилися». Так, вони втомилися, проте водночас подумали: Це ж бо Томас Пінчон, ще рано лягати спати.
Коли нарешті Пінчон пішов, йому подумалося: Відтепер ми друзі. Коли приїжджатиму до Нью-Йорка, то час від часу зустрічатимуся з ним за плящиною хорошого вина чи смачною перекускою, і ми
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.