Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Дотумкав Дастурідзе, що до чого, пішов з нами, але спочатку спробував промацати нас:
— Що вам від Шалібашвілі треба? Може, я знаю...
— Ми хочемо дізнатися: чи правда, що той, хто його осетинку згвалтував, звернув усе на Дату Туташхіа? Більше нам нічого не треба.
— Щира правда, щира правда...
— Помовч, Косто, заради Христа. З чужих слів ми не гірше від тебе знаємо...
Дастурідзе замовк, опустив вуха, немов стомлений осел...
Граф Сегеді
На той час на Кавказі існувала одна проблема, нерозв’язна й живуча, через що й була предметом повсякчасних турбот таємної поліції. Я маю на увазі поширення впливу Туреччини в середовищі мусульман, зокрема дагестанських. На початку двадцятого століття цей вплив набрав рис теоретичної системи, цілісного вчення, що дістало назву панісламізму. Султанові резиденти й шпигуни енергійно сприяли всьому, що було спрямоване проти інтересів Російської імперії на Кавказі. Ця діяльність потребувала солідних коштів, у специфічних умовах Кавказу — переважно золотом, і туркам доводилося вишукувати щоразу нових шляхів переправляння золота на Кавказ. Тут мушу дещо пояснити. Використання турками й персами кавказьких горських племен проти християнської Грузії мало багатовікову історію, що започатковувалася ще задовго до рескрипту імператора Олександра Першого. Грузини мали неабиякий досвід у протистоянні султанським шпигунам і в умінні прибирати до своїх рук високопробне султанське золото. Не минуло для них марно й дев’ятнадцяте століття, коли грузинський досвід збагатився нашим власним, і напередодні двадцятого століття канали, якими золото з Туреччини надходило на Кавказ, ми вже добре вивчили й контролювали їх досить пильно. Перед турками час від часу поставали перешкоди, долати які було дедалі важче, проте й ми часом бродили навпомацки. Успіх у цьому змаганні переходив з одного боку на другий. На той час, коли Сахнов привласнив авторство «Кілікії», вже років п’ять чи шість турки брали над нами гору: турецьке золото, як видно було з агентурних донесень, без перешкод досягало адресатів, а як воно до них доходило, якими шляхами, через чиї руки, ми з’ясувати не могли. На нарадах Зарандіа неодноразово висловлював думку, що на території Кавказу існує постійний скарбник, він і постачає золотом підпільну мережу панісламістів. На його думку, в того скарбника був рахунок в одному з іноземних банків, турки вносили на той рахунок суми, призначені резидентам, а скарбникові сповіщали: гроші внесено, видати таким-то й таким людям стільки-то й стільки. Скарбник повідомляв про виконання. Щоб підтвердити цю гіпотезу, треба було знайти докази, їх шукали винахідливо й постійно, а бажаних наслідків не було. З роками справа ускладнювалася ще й тим, що в міру зростання видобутку та обробки кавказької нафти зростав капітал, більше ставало раптово розбагатілих людей, і спробуй угадати, хто з них міг бути отим загадковим скарбником, ким нам треба зайнятися, до кого придивитися. Здійснити таке широке стеження було фізично неможливо. Треба було розробити нову методику, бо стара вже не виправдувала себе.
Відомо, що один з наріжних каменів права в будь-якому цивілізованому суспільстві стоїть на тому, що закон, який передбачає покарання за злочин, набирає чинності лише тоді, коли проти злочинця є докази. Інакше кажучи: хоч би який був упевнений розшук, що злочин вчинила саме ця людина, людина ця користується правом недоторканності доти, доки їй не пред’являть незаперечних доказів або цього злочину, або якогось іншого, може, зовсім нового. Це стосувалось і всієї ворожої діяльності турків, незалежно від того, чи прикривалася вона панісламізмом, чи якоюсь іншою личиною. Мусульманське віросповідання, а отже, й коран у Російській імперії користувалися свободою. Ідея панісламізму закладена в самому корані. Сповідування його духовними особами й фанатиками не суперечить законові, і звинувачувати в злочині, застосовувати закон там, де йдеться, здавалося б, лише про проповідь панісламізму, означає поставити себе в досить сумнівне становище. Єдине запитання, яке ми могли поставити панісламістам, звучало приблизно так: під чиєю егідою ви бачите об’єднання ісламського світу? На це проповідники панісламізму відповідали: хіба ми закликаємо до виходу з Російської імперії? Хто і де міг це чути? Після цього нам залишалося тільки боротися з окремими проявами сепаратизму, і ми робили це більш чи менш успішно. Набагато легше було засудити й покарати розбійника, бандита чи застосувати своє право до інших видів протидії владі або підбурювання до такої протидії. Тут провина у всіх випадках була наявна, досить було викрити злочинця й покарати його. А щодо панісламістів, то ми своєї боротьби не припиняли, і часто перемога діставалася нам, але навіть у разі успіху з’ясовувалося, що ми лише повідтинали маленькі гілочки й паростки, а нам треба було звалити все дерево й коріння його повикорчовувати. Домогтися цього не можна було доти, доки канали, що живили панісламізм, не були поперерізувані. Духовне протистояння панісламізму, тобто боротьбу з самою ідеєю, здійснювала християнська церква; матеріальною поживою, що його підтримувала, тобто золотом, займалися таємна поліція й жандармське управління. Нам пощастило захопити кількох кур’єрів, що поспішали до резидентів з великими сумами на руках. Ми точно знали, для чого призначалися ті гроші, а кур’єри — хоч би що! Відповідь була завжди одна: гроші — мої! Навіть коли ми ловили їх саме в той час, як вони передавали гроші,— все одно марно: «Я йому винен»,— казав один; «Він повернув мені борг»,— підтверджував другий.
В отакому безглуздому рабському становищі перебували ми п’ять-шість років, а турки, звичайно, тільки втішалися, що цьому не буде кінця.
Я розповів усе це для того, щоб стало зрозуміло, з чого довелося починати Мушні Зарандіа в справі про султанське золото, і заради справедливості треба зауважити, що для розплутування цього вузла в нього на руках спочатку не було нічого.
У моєму відомстві ніхто не впорався б з цією справою краще від Зарандіа, і справді, щойно прийнявши новий відділ, він одразу ж поставив справу про султанське золото в перший ряд. Проте минав час, і я не бачив, щоб Зарандіа намацав якийсь конкретний шлях. Одного разу я спитав його, чи вживаємо ми якихось заходів проти турків.
— Вашій ясновельможності відомо,— сказав він,— що існують й інші подібні справи, і не менш важливі,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.