Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Ми сіли на лаву неподалік скверу. Похолодало. Місяць, ніби дугова лампа, висів над будинками. Було вже далеко за північ. На брукові поблизу робітники поставили намет і лагодили трамвайні рейки. Сичали зварювальні апарати, на темні постаті, що схилялися над рейками, падали снопи іскор. Казани з асфальтовою смолою чаділи коло них, як польові кухні.
Ми сиділи, думаючи кожен про своє.
— Дивно почуваєш себе в неділю, га, Отто?
Кестер кивнув.
— Навіть радієш, коли вона вже минає.
Кестер знизав плечима.
— Так звикаєш крутитися, наче в колесі, що, коли випадає вільна хвилина, ти почуваєшся, наче не в своїй тарілці.
Я підняв комір пальта.
— А що нам, власне, заважає жити, Отто?
Він глянув на мене й усміхнувся.
— Було таке, що заважало, Роббі.
— Це правда, — погодився я. — А все-таки…
З-під автогену бризнуло над асфальтом яскраве зелене проміння. Освітлений зсередини намет робітників здавався темним затишним житлом.
— Як ти гадаєш, «кадилак» до вівторка буде готовий? — запитав я.
— Може, й буде, — відповів Кестер. — А тобі навіщо?
— Та просто так…
Ми встали й пішли додому.
— Сьогодні мені якось не по собі, Отто, — сказав я.
— З кожним буває. На добраніч, Роббі.
— На добраніч, Отто.
Я ще трохи посидів у себе в кімнаті. Вона раптом перестала мені подобатись. Потворна люстра, занадто яскраве світло, потерті крісла, безнадійно буденний лінолеум, а ще цей умивальник, це ліжко й над ним ота картина із зображенням битви під Ватерлоо… «Ні, сюди не приведеш порядної людини, — подумав я собі. — А жінку й поготів. Хіба що повію з «Інтернаціоналю»».
III
У вівторок уранці ми сиділи на подвір’ї перед своєю майстернею і снідали. «Кадилак» був готовий. Ленц тримав у руках аркуш паперу й переможно дивився на нас. Він завідував у нас рекламою і тільки-но прочитав мені й Кестерові складене ним оголошення про продаж машини. Воно починалося словами: «Відпустка на південному узбережжі в розкішному екіпажі» і було чимось середнім між віршем та гімном.
Ми з Кестером трохи помовчали. Треба було оговтатись після цієї зливи нестримної фантазії. Ленц вважав, що приголомшив нас.
— Тут тобі й поезія, і розмах, хіба ні? — гордо запитав він. — У нашу ділову добу треба бути романтиком, у цьому весь фокус. Протилежності приваблюють.
— Та не тоді, коли йдеться про гроші, — заперечив я.
— Автомобілі купують не для того, щоб укласти в щось гроші, хлопче, — не погодився зі мною Готфрід. — їх купують, щоб витратити гроші, а тут уже починається романтика, принаймні для ділової людини. А для більшості людей вона навіть на тому й кінчається. Як ти думаєш, Отто?
— Бачиш… — обережно почав Кестер.
— Та що тут довго балакати, — перебив я його. — Так рекламують курорт або якийсь косметичний крем, але не автомашину.
Ленц хотів щось заперечити…
— Стривай, — повів я далі. — Ти вважаєш, Готфріде, що ми упереджені. То давай спитаємо Юпа. Це ж бо голос народу!
П’ятнадцятирічний Юп був нашим єдиним службовцем, щось на зразок учня. Він обслуговував бензоколонку, приносив нам сніданок, а ввечері складав на місце інструмент. Він був невеличкий на зріст, обсипаний ластовинням і мав величезні відстовбурчені вуха. Я таких більше ні в кого не бачив. Кестер казав, що якби Юп упав з літака, то нічого з ним би не сталося, бо він на своїх вухах спокійнісінько приземлився б.
Ми покликали хлопця, і Ленц прочитав йому оголошення.
— Зацікавився б ти такою автомашиною, Юпе? — спитав Кестер.
— Автомашиною? — перепитав Юп.
Я засміявся.
— Ну, звісно, автомашиною. Чи, може, ти думаєш, що йдеться про коника-стрибунця? — пробурчав Готфрід.
— А та автомашина має швидкий хід, керований з кабіни кулачковий вал та гідравлічні гальма? — незворушно спитав Юп.
— Та це ж наш «кадилак», бовдуре! — гримнув на нього Ленц.
— Не може бути, — заперечив хлопець, вишкіряючись до вух.
— Чув, Готфріде! — сказав Кестер. — Оце і є романтика сьогоднішнього дня.
— Чухрай до своєї колонки, Юпе, клятий сину двадцятого сторіччя!
Ленц із досадою подався до нашої халабуди, додати в оголошення більше технічних даних, зберігши, проте, його поетичний стиль.
Кількома хвилинами пізніше до нас несподівано прийшов старший інспектор Барзіг. Ми зустріли його як тільки могли шанобливо. Він був інженером-експертом страхової автомобільної компанії «Фенікс», поважна персона, від якої залежали замовлення на ремонт машин. Стосунки в нас із ним були найкращі. Як ін-женер-експерт він був справжній диявол, нікому не давав спуску, але через своє захоплення метеликами — м’який, як віск… Він мав багатющу колекцію, і ми подарували йому якось великого нічного метелика, що залетів до нас у майстерню. Барзіг аж зблід і споважнів, коли ми дали йому ту дивовижу. То була так звана мертва голова — вельми рідкісний метелик, якого саме бракувало в його колекції. Він ніколи не забував цього епізоду й відтоді добував нам замовлення на ремонт, де тільки було можна. А ми ловили для нього кожну комаху, яка траплялася нам під руку.
— Чарочку вермуту, пане Барзіг? — запитав Ленц, до якого знов повернувся добрий гумор.
— До вечора я ніякого алкоголю не п’ю — це моє тверде правило, — відповів Барзіг.
— Правила інколи треба порушувати, бо яка тоді з них радість. — заперечив Готфрід і налив вина. — Випиймо за майбутнє бражника бузкового, павиного ока й перламутрівки.
Барзіг якусь мить вагався.
— Ви так умієте підійти до мене, що ніяк відмовитись, — сказав він і взяв чарку. — Але тоді давайте вип’ємо й за волове око! — Він зніяковіло усміхнувся, ніби сказав щось двозначне
про жінок. — Я, бачте, відкрив новий тип… Зі щетинистими вусиками.
— Ого! — сказав Ленц. — Честь вам і слава! Отже, ви один з першовідкривачів у цій галузі, і ваше ім’я вписане буде в аннали природничих наук!
Ми випили ще по чарці за щетинисті вусики. Барзіг витер губи.
— А я до вас із гарною новиною: можете забрати «форд». Дирекція погодилась доручити ремонт вам.
— Чудово! — сказав Кестер. — Нам ця робота дуже до речі. А як із^нашим кошторисом?
— Його схвалено.
— Без відрахунків?
Барзіг примружив одне око.
— Спершу пани опиралися, та врешті-решт…
— Повну чарку за страхову компанію «Фенікс»! — сказав Аенц і налив усім знову.
Барзіг підвівся та став прощатися.
— А жінка, що сиділа у «форді», — сказав він, виходячи, — померла, таки кілька днів тому. А мала тільки порізи. Мабуть, забагато крові втратила.
— А скільки їй було років? — запитав Кестер.
— Тридцять чотири, — відповів Барзіг. — Вагітність на четвертому місяці. Застрахована на двадцять тисяч марок.
Ми відразу ж поїхали, щоб забрати машину в її
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.