Читати книгу - "Твори в 4-х томах. Том 4"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Вона мала бути така сама поважна, й делікатна, й прекрасна, як Принцеса, поки вони закохуватимуться одне в одного, а потім, у ліжку, така сама безсоромна й розпусна. Часом та уявна принцеса ввижалась йому вві сні, і хоч з тими снами не змогла б зрівнятися ніяка дійсність, він усе одно жадав, щоб вони справдились, і не мав сумніву, що врешті так воно й буде, якщо тільки є десь така принцеса.
На жаль, єдина принцеса, з якою йому випало перебути в ліжку, — італійські принцеси до рахунку не брались, — була звичайна собі, нічим не примітна молода жінка з трохи затовстими литками й не дуже гарними ногами. Щоправда, вона мала ніжну шкіру уродженки півночі й блискуче, дбайливо доглянуте волосся, і йому подобались її обличчя та її очі, і вся вона йому подобалась, і приємно було відчувати її руку в своїй, коли вони стояли на палубі, пливучи каналом назустріч світлу Ісмаїлії. Вони дуже подобались одне одному і вже були зовсім близько до того, щоб закохатися, — так близько, що їм доводилося раз у раз стишувати голоси, коли вони були на людях, і так близько, що тепер, коли вони стояли на темній палубі, тримаючись за руки, він відбував, що виникло між ними, й не мав у тому найменшого сумніву. А відчуваючи це з цілковитою певністю, сказав про це їй і запитав її про дещо, бо вони умовились бути беззастережно щирими одне з одним у всьому.
— Та я б з радістю, — відказала вона. — Ви ж знаєте. Проте не можна. Ви й самі це знаєте.
— Але ж має бути якийсь вихід, — мовив Томас Хадсон. — Завжди є якийсь вихід.
— Ви хочете сказати, в рятувальній шлюпці? — спитала вона. — В рятувальній шлюпці я не хотіла б.
— Знаєте що… — мовив він, поклавши руку їй на грудь, і відчув як вона ожила й напружилась під його пальцями.
— Так приємно, — перебила вона. — Але ви забули, що їх дві.
— Ні, не забув.
— Отак зовсім приємно, — сказала вона. — Ви знаєте, Хадсоне, я вас покохала. Я тільки сьогодні це зрозуміла.
— З чого?
— Ну, просто зрозуміла. Це було не так уже й важко. А ви чогось такого не зрозуміли?
— Мені й розуміти не треба, — збрехав він.
— От і добре, — сказала вона. — Але в рятувальній шлюпці не можна. І у вашій каюті не можна. І в моїй не можна.
— Ми могли б піти до баронової.
— У барона в каюті завжди хтось є. Розпусник він, наш барон. А цікаво, що серед нас є барон-розпусник, як за давніх часів, правда ж?
— Правда, — відповів він. — Але я міг би піти пересвідчитись, що там нікого немає.
— Ні. Так не можна. Просто кохайте мене сильно-сильно, отак, Відчувайте, що кохаєте мене щосили, і тримайте далі, як оце тепер.
Він тримав її так само, потім узяв інакше.
— Ой ні, — сказала вона. — Не треба. Не можу я так. — Тоді сама зробила те саме й спитала: — А ви можете?
— Можу.
— Ну добре. Тоді я триматиму. Ні-ні, не цілуйте мене. Якщо ви цілуватиме мене тут, на палубі, тоді можна й усе інше.
— А чом не можна всього іншого?
— Де, Хадсоне? Де? Скажіть мені, бога ради, де?
— Я скажу вам чому.
— Чому — я й сама добре знаю. Де — ось у чім річ.
— Я дуже кохаю вас.
— Авжеж. І я вас кохаю. Та нічого доброго з цього не вийде, крім того, що ми кохаємо одне одного. А втім, і це добре. Він знов узяв її, як перед тим, і вона сказала:
— Прошу вас, не треба. А то мені доведеться піти.
— Сядьмо.
— Ні. Краще стоятимем, як тепер.
— Вам приємно так?
— Хак. Дуже. А вам неприємно?
— Та ні, але ж не можна отак без кінця.
— Ну гаразд, — сказала вона і, обернувшись, швидко поцілувала його, а тоді знову задивилася на темну пустелю, повз яку вони пропливали. Була зима, і ніч дихала прохолодою, і вони стояли, міцно пригорнувшись одне до одного, й дивилися в простір. — Тепер уже можна все. Зрештою, і норкове хутро може на щось придатися в тропіках. Тільки не кінчай раніш за мене, гаразд?
— Гаразд.
— Обіцяєш?
— Так.
— Ой Хадсоне… Зараз… Ну… ну…
— А ти?
— Ой, і я… Тільки щоб разом з тобою… Ну… ну… зараз…
— Справді зараз?
— Ой, так… Зараз, кажу ж тобі…
Потім вони знов стояли на палубі, і світло міста було вже куди ближче, а за бортом усе так само пропливав берег каналу й темний простір за ним.
— Тепер тобі соромно за мене? — спитала вона.
— Ні, Я дуже кохаю тебе.
— Але ж тобі погано, а я думала тільки про себе.
— Ні. Я не можу сказати, що мені погано. І ти не про себе думаєш.
— Ти тільки не вважай, що це було даремно. Ні, недаремно. Для мене — ні, правда.
— Тоді недаремно. Поцілуй мене, гаразд?
. — Ні. Не можу. Просто тримай мене міцно, отак. Трохи згодом вона спитала: — А тобі нічого, що я так добре ставлюся до нього?
— Ні. Він дуже гордий.
— Зараз я щось тобі розкажу.
Вона розказала йому, але то не було для нього великою несподіванкою.
— Це дуже непристойно?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Твори в 4-х томах. Том 4», після закриття браузера.