Читати книгу - "Коли курява спаде"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Було незрозуміло — Вангбо Єшей радий тому, що сталося, чи злякався, адже він увесь тремтів, а по чолу його стікав піт. Так, на землях туси Мерці сталося диво — без'язика людина заговорила! Усі члени родини туси також приєдналися до натовпу. Вони не знали, чи все це сталося на щастя, чи на біду, тому виглядали дуже схвильованими. Завжди, коли стається щось незвичайне, знаходиться людина, яка дає тому тлумачення, тож усі мовчки чекали такого толмача.
З натовпу вийшов живий будда Цікер й підійшов до мене, а потім гучно проголосив до туси Мерці й до натовпу:
— Це — добрі духи турбуються про нас! Їх привів другий панич! Куди він не піде, там духи творять дива.
Його послухати, так виходило, що це я спочатку втратив язик, а потім заговорив.
Щойно живий будда промовив ці слова, як на обличчях усіх членів родини Мерці виявилося полегшення. Мабуть, усі вони, крім хіба що старшого брата, хотіли виразити щось мені, творцю цього дива, тож слідом за батьком пішли до мене. Вираз на обличчі батька був дуже серйозним, а кроки його — такими повільними, що я аж нестерпився чекати.
Однак, навіть не очікуючи, поки він підійде до мене, двоє кремезних простолюдинів раптом підхопили мене на плечі. Один ривок — і я виявився над виром людських голів. Натовп вибухнув оглушливими вітаннями. Я сидів високо над морем, утвореним людськими головами, і плив по бурхливих хвилях звуку. Люди, на чиїх плечах я сидів, почали бігти, тож обличчя за обличчям пролітало повз мене. Серед них були й обличчя Мерці — кожне з них блимнуло переді мною на мить, а потім зникло з-перед очей, мов листок, занесений вітром, і знову потонуло в хвилях. Попри це, я все ж розгледів батьків жах, материні сльози й блискучу посмішку моєї дружини. Я побачив і того чоловіка, що не мав язика, але міг говорити. Він сам-один тихо стояв осторонь усього цього виру і зливався з густою тінню горіхового дерева. Збуджений натовп, оточивши мене, зробив декілька кіл по майдану, після чого, нарешті, мов вода, що прорвала загату, ринув на рівне поле ячменю в долині. Ячмінь вже достиг і перекочувався хвилями в сонячному промінні. Натовп, ущільнившись біля мене, увірвався в це золоте море.
Я не боявся, але й не розумів, чому вони так скажено радіють.
Достиглі ячмінні зерна полетіли бризками з-під людських ніг і боляче вдарили мені в обличчя. Від болю я аж скрикнув. Однак вони продовжували скажено бігти. Зерна, що підстрибували й били мене в обличчя, видавалися не зернами, а пекучими іскрами. Звичайно, ячмінні поля родини Мерці не були безмежними, тож, зрештою, людський потік вискочив з поля якраз перед стрімким бескидом, де перед ним упоперек розтягнулися чагарі азалій. Голова потоку невдоволено завирувала, але, зрештою, зупинилась і враз ніби луснула, розсіявши всі свої сили.
Я озирнувся назад і побачив, що величезне ячмінне поле зникло, а на тому боці цієї широкої витоптаної землі стоїть замок — велична споруда туси Мерці. Звідси він виглядав самотнім і було таке враження, ніби він збирається розчинитись у повітрі. Якесь незбагненне горе зринуло в моєму серці. Велика вода, що звалася народом, звалася простолюдом, закрутила й понесла мене, а решта членів родини Мерці лишилися там. Звідси можна було бачити, як вони стоять там на майдані. Вони, напевне ж, ще чітко не усвідомили, що сталося, тож сторопіло лишалися там. Я також не розумів, як могло так статися. Однак я знав, що сталася дуже важлива подія. І ця подія проклала таку далеку відстань між мною і ними. Причому сталося все так швидко, що навіть не було часу подумати, однак наблизитися тепер було не так-то й просто. Люди, що були тут, під моїм поглядом, стомилися бігти, тож повалилися на траву. Я думаю, вони також не розуміли, навіщо вони все це роблять. Навіть якщо в цьому світі й стаються дива, їхніми авторами ще ніколи не був простолюд. Увесь цей шал, як і в випадку, коли спиш із жінкою, на тому й скінчився, досягнувши свого піку. Збудження, піднесення, шалений біг — а що зрештою? Розмазалися по землі, мов розмочені дощем грудки глини.
Два моїх прислужники також змокли від поту й дурнувато відкривали роти, мов риби, що вистрибнули на берег. На обличчях у них була така ж, як зазвичай властива мені, недоумкувата посмішка.
Сонце на небі дедалі більше розпалювалось, тож люди повставали з землі й почали розходитися купками по двоє-троє осіб. Опівдні тут лишилися тільки ми троє — я, Соднам Г'ялцен і Аїр-молодший.
Ми також вирушили назад до замку.
Яке ж широке насправді було це поле ячменю! Я увесь зійшов смердючим потом, поки його перейшов.
На майдані було порожнісінько. Тільки Вангбо Єшей все ще сидів на тому самому місці, де ми з ним зустрілись уранці. У замку панувала тиша — без жодного звуку. Я дуже сподівався, що хтось вийде роздивитись або спричинить якийсь звук. Осіннє сонце так потужно світило на важку кам'яну стіну, що мерехтіло в очах і здавалося, ніби вона вилита з заліза. Коли сонце досягло верхівки, тінь зіщулилась під ногами, мов злодій, що не наважується розправити тіло.
Вангбо Єшей дивився на мене, й вираз його обличчя постійно мінявся.
Відтоді, як він утратив язик, його обличчя постійно збагачувалося виразами, і тепер за короткий проміжок часу на ньому немовби
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Коли курява спаде», після закриття браузера.