Читати книгу - "Цілитель Азаринту, Рейгар"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Гадаю, охоронці, — сказав Ерік, а потім показав пальцем.
Вона їх теж бачила. На ґрунтовій дорозі. Набір чорних екіпажів, запряжених масивними рогатими волами, погоничі, одягнені в довгі чорні шкіряні пальта, їхні обличчя здалеку були приховані за шоломами. Вони рухалися нешвидко, дорога була схожа на сніг і лід.
— Вони їдуть туди, куди ти хочеш? — спитала Ілея.
?
— Ти хочеш спробувати приєднатися до них? — спитав Ерік, його веселощі було очевидним.
?
— Не найкраща ідея?
! .
— О ні! Це чудова ідея, - сказав він.
Ілея не пропустила легкої посмішки на його обличчі та іскри в очах. — Ти хочеш, щоб я поговорив, чи не так?
.
Він винувато знизав плечима.
?
Вона посміхнулася. — Гаразд, Еріку. Я побалую тебе своєю нескінченною чарівністю. На якому рівні показує нас ваша ілюзія?
Десь у середині двохсот, щоб історія про те, що ми аутсайдери, була правдоподібною, але не надто цікавою чи загрозливою, - сказав він.
.
Чесно. Як виглядає Акі? — запитала вона.
.
— Ой, його взагалі не повинно бути видно.
.
— Гарний трюк, — сказала вона і почала летіти вниз до вагонів, ніяк не намагаючись сховатися. Час від часу вона ворушила головою, щоб оглянути навколишні гори, поводячись пильніше, ніж насправді. Вона полетіла в бік дороги і приземлилася приблизно за сто метрів до першого вагона і на узбіччя.
Ерік приєднався до неї, поки вона чекала, чоловік запалив люльку, перш ніж здригнутися і підтягнути пальто.
— Не можна мерзнути, — сказала вона, вирішивши зі зрозумілих причин не притулятися до дерева. Вона трохи походила, щоб знову звикнути до землі та своєї ваги після польоту. Це все ще здавалося трохи дивним, але порівняно з кількома днями раніше, вона відчула набагато більше контролю.
— Реджинальд, — відповів Ерік.
.
— Реджинальд, — повторила Ілея вголос і з усмішкою. — Авжеж. Вона махнула рукою на карету, яка тепер підїхала ближче. Масивна річ, гладка і чорна, зроблена зі сталі та дерева, прикрашена різьбленням, сходинки, що ведуть униз від дверей вагона, скляні вікна, вставлені в боки, темно-червоні фіранки всередині, що не дають нікому зазирнути всередину. Чари відрізали її володіння. Однак вона могла відчувати щось більше, ніж просто це. Були й чари, що посилювалися, і щось образливе вона не могла вмістити.
Візник огризнувся, двоє великих майже чорних волів рушили до зупинки. Звірі були більшими, ніж більшість представників їхнього виду, яких Ілея бачила раніше в Елосі.
– 120 –
Кран Оксен – рівень 120 – Фед
Ілея не знала, як вона ставиться до додаткової мітки, знаючи, на якій території вони знаходяться. Вона зіткнулася з голодним вампіром у Спуску, звіром, який відновлюється нарівні з її власним. Тоді так і було. Тріан називала себе вампіром, але найголовніше, що вона знала про них від Кевана. Сам він був вампіром, потребував крові, називав це прокляттям, очевидно, даним йому. Але це було далеко, і тут існували різні види магії. Королева гнилі. Перевертень біля вівтаря якогось бога, імя якого вона забула.
Варах? Якось так. Магія крові теж, подумала вона, коли голос обірвав її думки.
,
— Вітаю вас, мандрівники, — заговорив водій, його голос був трохи приглушений і з акцентом. Його шолом був зроблений зі сталі і витончено виготовлений, він обтікав голову двома крилами, схожими на крила, що піднімалися вгору, кігті і крила були відлиті в металі. Це виглядало як щось, що носитиме генерал, більше церемоніальне, ніж практичне. Його пальто виглядало важким, шкіряним і чистим.
– 283
Маг крові – рівень 283
?
Вітаю вас. Я радий, що ви розмовляєте стандартною мовою. Нарешті нам вдалося подолати цей потужний шторм. Темні сили Півночі говорили про вампірів і поселення в цьому районі. Ви вампір,? — заговорила Ілея. Вона намагалася здаватися схвильованою. Не так вже й складно з її справжнім інтересом до істот. Поки що водійка виглядала як чоловік, хоча вона не могла зазирнути повз його маску. Очі, які вона побачила внизу, були чорні.
?
— Ти не з цих країв? Тепер це дивно, — промовив він і довго дивився на них.
,
Одне з вікон відчинилося, звідти вискочила голова жінки. Бліда шкіра, срібні сережки, світле волосся і насичено-червоні очі. Вона зашипіла і повернулася всередину.
.
Ілея глянула на Еріка, потім повернулася до карети, де з вікна висунули довгу чорну річ, а потім відкрила її і відкрила себе як парасольку.
Жінка озирнулася на вулицю. Що таке затримка? — запитала вона, глянувши на Ілею та Еріка, перш ніж поглянути на водія.
— Пані моя, ці двоє претендують на те, щоб бути мандрівниками з-поза меж наших земель. Вони шукали вампірів, — говорив водій, його голос був нейтральним, професійним.
.
— Ой, — заговорила жінка, потім закрила парасольку і повернулася всередину. За мить двері вагона відчинилися, і вона вийшла на вулицю, знову відкривши парасольку. Вечірні сонця. Страшенно неприємно, — сказала вона і підійшла ближче, недбало покрутивши парасольку, посміхаючись.
.
Вона була трохи вища за Ілею, одягнена в чорно-червону сукню, зроблену як для балу, так і для поля бою. Шкіряні чоботи і шовкові рукавички, її руки делікатно оголені. Вона була біла, як сніг.
– 385
Маг крові – рівень 385
Ілея посміхнулася, коли побачила рівень. Ширше, коли вона побачила два яскраво виражені ікла, які супроводжували посмішку жінки.
.
— Ти вампір, — сказала Ілея.
,
— Я набагато більше, ніж вампір, людина, — сказала жінка і глузувала з неї, крутячи парасолькою. Я Ісіделія Вермонт, Суд крові. А хто, скажи мені, може бути? Ви, двоє грубих авантюристів? Вона облизала губи.
?
Чи збирається вона нас зїсти?
.
Ерік зробив невеликий крок назад. Ісіделя посміхнулася.
.
Ілея теж усміхнулася. Якби ви знали. Леді-вампір.
.
Я - це я... Валерій, — сказала вона, перш ніж вказати на Еріка. А це Реджинальд. Ми тіні з Далекого Сходу.
На рівнини, на які претендували людські царства та імперії. Тіні руки. Найрідше хтось із цього далекого Сходу потрапляє сюди. Це, мабуть, була довга подорож, - сказав Ісіделя. Хоча я розумію, що наша репутація залишається... зіпсовані на твоїх землях?
.
— Так, — сказала Ілея і посміхнулася. Голодні монстри магії крові, які вбивають і висмоктують з людей їхню кров і життя.
Ісіделя довго дивилася на неї, а
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Цілитель Азаринту, Рейгар», після закриття браузера.