Читати книгу - "Твори в 4-х томах. Том 4"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Cuándo viene el amor?[133]
— Та от ніяк не надумаю, з котрого amor почати. Ну гаразд. Зараз буде тобі amor.
— Тільки розповідай цікаво, бо Китай мені вже трохи набрид.
— Якби ти побувала там, він би тобі не набрид. Ти полюбила б його, як і я.
— Чого ж ти там не лишився?
— Не можна було лишатися, бо туди з дня на день могли вдертись японці.
— Todo está jodido por la guerra[134]
— Атож, — сказав Томас Хадсон. — Згоден з тобою. — Він ще ніколи не чув від Цнотливої Ліл таких міцних висловів, і це його здивувало.
— Me cansan con la guerra[135].
— Мені теж, — мовив Томас. — Страшенно набридла. А от згадувати Гонконг ніколи не набридає.
— То розкажи мені ще про нього. Це bastante interesante[136]. Просто мені хотілося послухати про кохання.
— А насправді там було так цікаво, що на кохання майже не лишалося часу.
— З ким ти любився там уперше?
— З однією дуже високою на зріст і вродливою китаянкою. Вона дотримувалась європейських поглядів, була дуже емансипована, але нізащо не хотіла приходити спати зі мною до готелю, бо тоді, мовляв, усі знатимуть, та й до себе в дім ночувати мене теж не пускала — боялася, що дізнаються слуги. А тим часом її собака вівчарка вже знав про нас і дуже нам заважав.
— Де ж ви любилися?
— Та так, як ото зелена молодь: там, де мені вдавалось її умовити, а найчастіше в машинах та в найманих екіпажах.
— Певно, то було дуже погано для нашого приятеля містера Ікса.
— Авжеж.
— Ото й усі любощі? І ви не переспали разом жодної ночі?
— Жодної.
— Бідолашний Том. А чи варта була вона такого клопоту?
— Не знаю. Здається, що варта. Мені слід було б найняти собі будинок, а не залишатися в готелі.
— Найняв би «гріховний дім», як оце всі тут роблять.
— Не люблю я «гріховних домів».
— Я знаю. Та коли вже тобі так хотілося тієї дівчини.
— Усе розв'язалось інакше. Тобі ще не набридло про це?
— Ой ні, Томе, розказуй, будь ласка. Таке не набридає. Як же воно розв'язалося?
— Одного разу ми з тією дівчиною повечеряли, а тоді допізна каталися в човні, і нам було страшенно хороше, але незручно. Вона мала прекрасну шкіру, яку любо було гладити, і всі попередні пестощі дуже збуджували її, і губи в неї були хоча й тонкі, проте налиті коханням. Потім ми пішли до неї додому, а там був той собака, і ми мали стерегтися, щоб нікого не збудити, і врешті я подався сам до свого готелю, страшенно роздратований усім тим, стомившись сперечатися, і хоч знав, що її правда, але думав собі: на біса та клята емансипація, коли не можна разом лягти до ліжка. Якщо вже емансипуватися, думав я, то нехай буде вільно розстеляти постіль. Одне слово, вертався я похмурий і frustrado[137]
— Ніколи не бачила тебе frustrado. Мабуть, ти тоді дуже кумедний.
— Ні, не кумедний. Просто лихий, і тієї ночі теж був лихий і сам собі осоружний.
— Розказуй далі.
— Ну от, беру я у вестибюлі свій ключ, а сам такий уже frustrado, що все мені остобісіле. Готель великий, розкішний, такий, знаєш, похмуро розкішний, і я піднімаюся ліфтом до свого великого, розкішного, похмурого й безлюдного номера, де, як я знаю, нема тієї стрункої вродливої китаянки. Проходжу коридором, відмикаю важкі двері своєї величезної похмурої кімнати й раптом бачу там…
— Що?
— Трьох просто-таки чарівних молоденьких китаянок, таких чарівних, що проти них та моя красуня, яку я не зміг затягти до ліжка, видалася б шкільною вчителькою. Такі вони були гарні, що аж дивитись несила, і жодна не знала ні слова по-англійському.
— Звідки ж вони взялися?
— Їх прислав один з моїх приятелів мільйонерів. Одна дала мені записку від нього на цупкому папері в пергаментному конверті. Там було всього три слова: «З вітанням від C.B.»
— То що ти зробив?
— Я не знав їхніх звичаїв, отож потиснув кожній руку, поцілував їх по черзі, а тоді сказав, що як на мене, то найкраще нам для першого знайомства піти всім разом під душ.
— Як же ти їм сказав?
— По-англійському.
— І вони зрозуміли?
— Я так розтлумачив, що зрозуміли.
— А далі ти що робив?
— Спочатку я дуже розгубився, бо ніколи ще не спав з трьома дівчатами воднораз. З двома воно непогано, хоч тобі це й не до вподоби. Не те щоб удвічі краще, ніж з однією, а якось інакше і доволі-таки приємно, коли ти під чаркою. Але три — це вже ціла купа дівчат, і я розгубився. Я спитав їх, чи не хочуть вони випити, але вони не захотіли. Отож я випив сам, і ми сіли на ліжко, що було, на щастя, дуже велике, а вони всі були тендітні. Потім я вимкнув світло.
— Ну й приємно було?
— Чудово. Було чудово опинитися в ліжку з китаянкою, що мала таку ж ніжну шкіру, як та моя знайома, навіть ще ніжнішу, і була й боязка, й безсоромна, і не знала ніякої тобі емансипації, та ще й усе те потроєне, та ще й у темряві. Я ще ніколи перед тим не обіймав одразу трьох дівчат. Але, виявляється, таке цілком можливе. Вони були добре навчені свого діла й знали багато такого, чого й я не знав, і все те діялося в темряві, і спати мені аж ніяк не хотілось. Та зрештою я все-таки заснув, а
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Твори в 4-х томах. Том 4», після закриття браузера.