Читати книгу - "Оповістки з Меекханського прикордоння. Північ-Південь"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він підвівся. Потвори ніде не було, на її місці лежав майже голий почорнілий труп, дружина вбивць теж була на землі, приголомшена та беззбройна. Він підійшов до найближчого, який саме приходив до тями, сів йому на спину, притулив лезо до карку.
— Навіть не ворушися, — просичав на вухо. — Хіба що поспішаєш до Дому Сну.
Чужинець нахилив голову набік і глипнув на нього.
— А ви, лейтенанте лив-Даравите? — прошепотів кутиком рота. — Бо Щуряча Нора не буде задоволена.
* * *
Наказав їх ретельно обшукати, роздягти ледве не догола і зв’язати. П’ятірку, яка вижила. Уелі, пораненій у хаті, наклали на руки планки, але вона досі кривилася від болю. Вони з чаклуном були в найгіршому стані. Чародій донині був непритомний, але йому вставили кляп, зав’язали очі і прикрили вуха. Як на клятих вартівників, вони були надто уважні.
Коли командир роти підійшов до нього, Андрель хотів плюнути йому в обличчя. Але щось в очах солдата втримало його.
— Ти знаєш моє ім’я та звання, а я не знаю про тебе нічого, окрім того, що ти стріляв у мене та моїх людей, — тихо озвався лейтенант. — Навіть Щури повинні знати міру. Ім’я, прізвище, звання. Потім я вирішу, що з вами робити.
Андрель підвів голову й похмуро усміхнувся.
— А ви сміливець, лейтенанте. Більшість офіцерів, яких я знав, уже на колінах благали б, аби я забув про те, що тут трапилося.
— Я знаю, що тут трапилося, Щуре. Ми прийшли, щоб захистити мешканців села від демона, якого вони самі створили. А ви чекали тут вже кілька днів, ховалися від них і від нас. А коли ми його врешті знайшли, ви атакували — і його, і нас. Навіщо?
— Ніхто тебе не атакував.
— Я стояв углибині хати, за кілька кроків від хлопця, а обидві стріли вдарили в мій щит. Випадковість? Ні, поки помовч. Я наказав моїм слідопитам роззирнутися навколо. Вони знайшли сліди та криївки, які вже не приховує магія. Ви тут принаймні п’ять днів, може, й довше, однак ви не встановили контакту, не попередили нас. Чим ми були? Принадою?
— Принадою? Та хрін там, — він мало не заплював собі підборіддя. — Ви нам мало його не сполохали. Я щоденно молився, щоб ви звідси пішли. А коли ви ввійшли за ним до хати, чого я мав чекати? Аж поки він вас уб’є і втече?
— Він нас не вбив би, — лейтенант присів і нарешті почав розрізати йому ремені. — Він… вони чекали батька і вбивали лише жителів села. Тих, хто прийшов до хати і повісив їхню матір. Дехто сказав мені, що це село — наче зграя скажених собак, але це неточно. Це село духів та шаленців, і краще дати йому спокій. Знаєш, що вони втекли? У-ух, готово.
— Я не мав часу роздивлятися, — він сів і почав масувати руки. — Він повернеться.
— Не думаю. Але ми не будемо їх переслідувати.
— Ти сказав «їх»?
Андрель потягнувся до зв’язаного сусіда.
— Ні! — притримав його офіцер. — Поки що ні. Ми вас звільнимо, але на моїх умовах. Ім’я?
Щур знову глянув в очі вартівнику й вирішив не сперечатися.
— Андрель-кле-Варрег, Перший Щур, п’ятнадцята дружина з Варреза.
— Їх двоє, брат і сестра. Чекають на батька, чию смерть вони викреслили з пам’яті, і вбивають катів їхніх батьків. От і вся історія чудовиська з Бирта, багатоголового, багаторотого, опутаного хтивістю й поволі пожираючого власне тіло, — офіцер вказав на кілька останніх хат. — Жадібного, бездушного, того, хто вбиває заради шматка стерва, яке викинуло на берег. Ви вже досить давно знали, що тут відбувається щось дивне, еге ж?
Питання звучало немов звинувачення.
— Звідки…
— Варрез — це п’ятнадцять днів дороги звідси. Там узагалі не повинні були знати про те, що тут відбувається. Це означає, що ви були поблизу, коли відбулося перше вбивство. І відразу зачаїлися біля села. Тут знаходили не лише золото та дорогоцінності, — офіцер говорив монотонно, немов роздумував уголос, а не розмовляв з іншою людиною. — Тут також знаходили речі, насичені магією. Інколи магією дивною, чужою, незрозумілою. Щось подібне варте своєї стократної ваги в золоті, якщо знайдеться відповідний покупець. І це незважаючи на Кодекс — а може, і завдяки йому. До Щурячої Нори дійшла інформація, що в горах з’явилися предмети, не пов’язані з аспектованою магією, а Щури для того й існують, аби такі речі відстежувати. І ви дісталися джерела…
— Звідки, в такому разі, той… ті діти?
— Вони не завжди вбивали тут цілі родини. Хтось придумав, що непогано було б випробовувати знайдене, перш ніж пропонувати це купцям. Вони потребували… когось для дослідів. Вдягали амулет та перевіряли… чи легше поранити таку людину ножем, обпекти, втопити, зламати кістку. Дурнуваті досліди. Це діє не так, але вони вже не думали, як… а може, саме як люди вони й думали? Від якогось часу льодовик викидає щоразу менше. І щоразу менше можна поділити. Треба заробити якнайбільше, поки джерело золота не пересохло, тож про совість забувалося. Коли вони знайшли той дивний труп, із дивними рукавичками на долонях… вони надягли їх на хлопця, щоб побачити, що станеться. Шестеро чоловіків зв’язали його й зачинили в пустій хаті, вирішивши перевірити, що йому дасть ця річ. Той розірвав пута і вбив їх. Потім забрав сестру і втік. І почав повертатися.
— Як ви довідалися?
Погляд лейтенанта зробився порожнім.
— Ми допитали одного з місцевих. Того, хто, схоже, був найближче до старости села.
— Він живий?
— Його ніхто й пальцем не торкнувся. Ми витягли його з хати, зв’язали й залишили трохи далі. У темряві. Він нічого не хотів говорити. Раптом щось вистрибнуло з темряви, він почав верещати, а потім перестав. Тож ми витягнули наступного господаря. Цей був говіркий. А я досі міркую, чи не краще було б спалити тут все до голої землі.
Усмішка рудого лейтенанта почала небезпечно нагадувати усмішку шаленця.
— Ти залишив людину на вірну смерть?
— Я не сказав, що він загинув. Почувається добре, хтось лише налякав його в темряві, після чого всадив кляп. Цього вистачило. Я кажу це тобі, бо хочу, щоб ти розповів у Норі правду про це село.
— Тож ви нас звільните?
Андрель-кле-Варрег вислухав відповідь лейтенанта, а потім почав лаятися, не добираючи слів.
* * *
Кеннет стояв перед полковником і дірявив поглядом малу плямку на стіні. Робив це кожного разу, коли його викликали до кімнат командира,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Оповістки з Меекханського прикордоння. Північ-Південь», після закриття браузера.