Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Чи розповів він про це ще комусь з отих жінок?
— Розповів.
— Звідки ви знаєте?
— Від тієї жінки. Вона думала, що я не знаю, і переказала, як цікаву новину.
— Ну гаразд, пані, а що він розповів, коли ви зустрілися вдруге?
— І вдруге про розбійника, тепер про Абрико. Він діяв тут, у горах Грузії. У лісі він гвалтував маленьких дівчаток. Та й усі його розповіді були про розбійників...
— І одна страшніша за другу, правда ж? — спитав я, хоч мені й так усе було зрозуміло.
І Арзнєву Мускіа теж.
— Такими методами вони борються з розбійниками, абрагами і взагалі з людьми поза законом,— сказав він.
Я згадав, що розповів мені по секрету один мій знайомий, досить обізнаний зі справами такого роду.
— Той Вєтров,— сказав я,— очевидно, служить розповсюджувачем чуток. Таке відділення нещодавно створено. Ним, кажуть, керує сам начальник Закавказької жандармерії. Значить, новому починанню надають великого значення.
На ці слова Мускіа раптом засміявся.
— Розумієш, Нано,— сказав я,— тих жінок, а серед них і тебе, хочуть використати для поширення чуток. Ти можеш спокійно займатися своєю філантропією. У мене на прикметі є чоловік, котрий утік з каторги, чи не прислати його до тебе?
— Ну добре, але що означала балачка про офіцерів?— спитала Нано.
— У таємної поліції є скринька пліток. Звідти він і почерпнув усе те. Власне, це своєрідний шантаж, здирство. Дав тобі зрозуміти — знаю, мовляв, твою таємницю! Таким прийомом користуються, коли завербовують в агенти.
— Нічого собі... От ідіоти!
— А історії про пограбування ти так і не доказала,— я згадав про це не лише задля того, аби змінити тему розмови, а тому, що розповідь її видалася мені досить цікавою.
— А й справді! Коли ми дізнаємося, чим усе закінчилося? — спитав лаз.
Нано глянула йому у вічі й сказала:
— Коли розмова зайде про добро, Арзнєв Мускіа!
Наша коляска в’їхала у ворота саду й зупинилася біля входу в духан.
Голубий зшиток
Минув тиждень чи днів десять. Тепер нас було троє. Ми майже не розлучалися. Весь час були разом і розважалися як могли — то дома, то в гостях, то на прогулянках. Немов діти, вигадували забави й скорялися своїм забаганкам. Ми були щасливі, що знайшли одне одного, і мріяли про те, щоб нашій дружбі не було кінця.
Кілька разів ми збиралися в ресторан до Гогі, та все щось заважало — то одне, то друге. І ось нарешті вирішили, що більше відкладати не можна,— їхати треба на п’яту годину, коли починає співати хор.
Ресторан відчиняв свої двері о третій годині дня й не зачиняв доти, доки останній відвідувач не залишав його порога. Тут були найспритніші, наймоторніші й найпривітніші прислужники, щонайкращі кухарі. Хор завжди співав до восьмої години, а з восьмої виступав сазандарі[20]. У загальній залі три сходинки вели на балкон, де були ложі, кабінети, відокремлені від зали різьбленими поручнями й занавісками. Ті занавіски майже завжди були розсунуті. А всі, хто сидів у ресторані Гогі, були на виду одне в одного, що створювало атмосферу загальної розкутості й невимушеності. Цьому, можливо, сприяло й те, що до ресторану приходили завжди ті самі люди, всі вони були друзі й знайомі, що спрощувало їхні стосунки. Мені траплялося приводити сюди й нових людей, але вони завжди дуже швидко звикали й відчували себе, як удома. Звичайно, в усьому цьому була заслуга самого Гогі. Він умів скоряти серця. Відвідувач поринав у цю атмосферу доброзичливості з тієї миті, як перед ним відчинялися двері ресторану. Швейцаром тут був дідубієць[21] Арчил — колишній майстер кулачного бою і забіяка. В гардеробі служив флегматичний велет і силач Єрванд з Велісціхе[22], і обидва при нагоді були неабиякі викидайли, але гостей вони зустрічали весело й чемно, вміли пожартувати, поточити ляси, розповісти веселі новини й були досить привабливі й симпатичні люди. Ви ще не ввійшли до зали, а вже встигли настроїтися на веселий лад, почути гарний жарт, цікаву історію. У залі рідко бувало, щоб сам Гогі не вставав вам назустріч. Він завжди сидів за чиїмось столиком, обличчям до дверей, щоб бачити, хто входить до зали. Треба сказати, що Гогі був кривий, на правій нозі нижче коліна в нього був протез, але ходив він дуже легко. Бувало, тільки побачить, що ви входите в залу,— перепросить своїх співтрапезників, злегка підведеться поважно зі свого місця, і, дивишся, він ніби з якоря знявся та й пливе назустріч тобі, широко й дружньо всміхаючись. То була не завчена фальшива ресторанна усмішка. Ні, то усмішка, з якою він народився на світ, усмішка щирої й доброзичливої людини. Дивлячись на нього, я думав, що сам Гогі народився для дружнього застілля, щирих веселощів. Звичайно, він перебував на службі, але я знаю, він погано знався на грошових справах і завжди був боржником власників ресторану. Та хіба й могло бути інакше, коли щовечора він сам платив то за того, то за іншого відвідувача? Правда, витрати ті покривалися потім у різний час і в різні способи, але все одно бідолаха завжди терпів нужду. «Бідолаха?» — сказав я і одразу ніби осікся від недоречності цього слова. Не знаю, але, може, не знайдеш на світі людини, щасливішої за Гогі. У всякому разі нічого, крім радості життя, не можна було прочитати в нього на обличчі, якщо, звичайно, воно не засмучувалося скорботною вісткою про померлого друга чи якоюсь іншою великою журбою. І вся журба тільки про інших, про себе він не думав ніколи. Одне слово, може, й поголос, що в Гогі «справи йдуть добре», зродився лише тому, що він тримався так. Відверто кажучи, я любив Гогі як брата. І не лише я. Давно я помітив, що сам Гогі приваблював мене більше, ніж веселі гулянки в його ресторані,— він сам, його небагатослівна мова й добрі жарти.
І зараз, коли я ввів у ресторан своїх нових друзів — Нано і Арзнєва Мускіа,— мені хотілося, щоб нас зустрів Гогі. А коли ми ввійшли в залу, виявилося, що Гогі там немає. Та й взагалі ресторан був порожній, мабуть, приїхали ми надто рано. Зайняті були лише кілька столиків —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.