Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Усе це до снаги лише любові! — пролунав голос Гогі.
— Що їй до снаги, Гогі? — спитав Шалітурі.
— Навіть така ненависть,— відповів Гогі і звернувся до всіх нас.— Доброго вечора, друзі! Доброго вечора, пані! З вашого дозволу я приєднаюся до вас.
Я помітив, що Нано дивилася на Гогі з великим задоволенням і, злегка кивнувши йому, тихо сказала:
— Господи! Та чи не сниться все це мені...— Вона засміялася, але саме в цей час знову різко заговорив Шалітурі:
— Усе, що ви говорите, схоже на бридню юродивого Тадеоза.
— Тадеоз? — перепитала Нано аж надто жваво, намагаючись не дивитися в бік Гогі.— Хто це такий? Ніколи не чула... В яку епоху він жив?
Запитання Нано викликали голосний регіт і Шалітурі, і Елізбара.
— Розумієш, Нано,— пояснив Елізбар,— Тадеоз — це Вахтангів гувернер. Прізвище його Сахелашвілі. Подейкують, він з ченців. Чи з монастиря його вигнали, чи сам залишив — достеменно не знаю. Потім був учителем, але і в гімназії не втримався, прогнали й звідти, це свята правда, було в мене на очах, от і став гувернером. Переходив від однієї родини до іншої, поки доля не покарала його таким недоуком, як Вахтанг, Тоді Тадеоз зрозумів, що кидає зерно в невдячний грунт,— і втік. Тепер, кажуть, ходить по селах і продає книжки.
— Уже не продає,— сказав Шалітурі.— Вважає, що і в книжки проникла розпуста. Він знайшов собі нове діло: живе в Тіанеті, никає по лісах і щеплює дички яблунь і груш. Якщо урожай добрий — свині їдять.
— Але я не розумію,— спитав Елізбар,— що може проникнути в книжку, якщо вона пройшла через руки Сандро Карідзе?
— Я цензор красного письменства, Елізбаре,— відповів Карідзе.— Стараюся, щоб прозою і поезією не заволоділи невігласи і владолюби. Я певен, що мої старання сприяють процвітанню батьківщини. А прекрасні творіння, я знаю, непідвладні цензурі, їй не під силу погасити сліпуче сяйво барв. Але буває мертвотний, тьмяний колір, розбійницький сірий колір нездари. Я борюся з тим кольором, мій дорогий Елізбаре!
— Добрий, видно, отой бідолаха Тадеоз,— несподівано промовив Арзнєв Мускіа.
— Дуже,— підхопив Карічашвілі.— Чудова людина, лазе!
— Ні, ти все-таки розтлумач мені,— звернувся Шалітурі до Гогі,— як же ця любов може породити ненависть?
— Я відповім тобі,— сказав Гогі.— Але спочатку поясни, як ненависть може врятувати від руйнації?
— Як може? — перепитав Шалітурі.— Та дуже просто. Скажи сам, як сталося, що ми, грузини, донесли свої тлінні тіла до наших днів? Хіба наші предки зустрічали ворога чурчхелами й пеламуші?.. От прийшов ворог, здобув штурмом наші фортеці, одержав перемогу й повинищував тих, хто йому не підкорився. Ворог часом приходить як друг, втирається в наші душі, а потім, роздушивши нас, проголошує, що ми в його руках і повинні бути слухняними. То що ж, мовчати, примирившись з долею? Ні! Той, хто продав рідного брата, хто зробив вільного рабом, хто продав душу дияволу, хто забув рідну мову й плюнув на могилу предків,— Вахтанг Шалітурі схопився з свого місця, кров прилила йому до обличчя, і він стиснув кулаки,— хто б він не був,— шаблею його, вогнем, у вовчу яму, в западню, отруюй, убивай його!.. Все виправдано! — Він затнувся й замовк, немов вихлюпнув із словами злість і розважив душу. Потім сів на своє місце й потер руки, ніби незручно йому стало.— Ворог є ворог! Він хоче тебе знищити. А ти зустрічай його добром, подаруй йому свою любов, злочини прости? Те, що зруйнував він, само здійметься з руїн? Ні! Треба ненавидіти, треба вбивати й винищувати доти, доки ворог не зрозуміє: шкурка вичинки не варта, поки не піде під три чорти. Тільки так можна врятуватися. Ненавистю, жертвами. А ви хочете стояти й співати: любов урятує... Ненавидіти ви повинні, якщо любите свободу, якщо хочете дожити до тих днів, коли зможете відбудовувати зруйноване. Треба ненавидіти!.. А після цього я і за любов охоче вип’ю, всьому своє місце! — Шалітурі, не переводячи духу, випив повен келех.
Запанувала мовчанка. На той час траплялися люди крайніх поглядів, а надто серед патріотично настроєної молоді. І Шалітурі не сказав нічого такого, що було б позначене печаттю своєрідності. Своєрідний був хіба що його злісний, жовчний темперамент.
— Вахтанг,— встаючи, сказав Карічашвілі,— тобі б не ад’ютантом бути, а терористом. Настав момент... Хоч і раніше я казав тобі. А крім того...
— Стривай, дай я скажу йому, Елізбаре,— перебив його Гогі.
— Прошу, говори. Бачите, який я тамада, всім поступаюся. Говори, Гогі!
— Ти сказав,— почав Гогі,— що наші батьки й діди війною стрічали ворога. Ти правду кажеш, майже завжди було так. Але тепер цього немає. Де все поділося, ти можеш сказати?! Нинішні грузини, батьки й діти майбутніх поколінь, чому вони сидять склавши руки і не воюють, не вбивають, чому?
— Виродився, звик народ,— відповів Шалітурі.— Продався за фантики від цукерок.
— Не так просто, батоно Вахтанг,— втрутилася Нано.— Не так просто, як вам здається. Що ж сталося з народом? Яку властивість, на вашу думку, він втратив?
— Я вже сказав — ненависть.
— Ні, не ненависть,— вигукнула Нано.— Він втратив любов! Любов до свободи, до батьківщини, до держави.
— Як ви зволили сказати, пані Нано? — Сандро Карідзе, наморщивши лоба, вп’явся очима в Нано, чекаючи відповіді.
— Хіба цього не можна говорити? — спитав Елізбар Карічашвілі в Сандро.— Заборонено цензурою?
Нано повторила свої слова.
Карідзе задумався, постукуючи пальцем по столу.
Гогі теж, видно, не чекав, що його погляди поділяє Нано. Але зиркнув він на неї якось дивно, ніби щось зв’язувало їх, була якась таємниця, яку вони приховували.
Я помітив, що лаз теж причетний до цієї таємниці. Він то переводив очі з Нано на Гогі, то втуплювався в подану на плетеницях цоцхалі[25], намагаючись не підводити очей. Скориставшись паузою, він сказав:
— Поки що не все зрозуміло.
Виникла підозра, чи Нано, лаз і Гогі не об’єднані якимсь спільним інтересом?
Тут щось було...
Від слів Арзнєва Гогі, здавалося, прийшов до тями, ніби спустився з неба на землю, й, допитливо зиркнувши на лаза, повернувся до обірваної думки:
— Коли людина вбиває людину, для цього має бути причина. Грабіжник убиває заради наживи, це зрозуміло. Грузин, який служить у царському війську чи у війську шаха або султана, вбиває, бо він вірний присязі або
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.