Читати книгу - "Яр"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Відтоді я й ногою не переступив Яголиного порога. З Оленкою ми тепер зустрічались рідко, десь на нейтральній землі, між нами ввесь час маячила Антонова постать, Оленка щоразу плакала, і весілля відійшло кудись на задній план.
Після останнього катування мені дали тиждень перепочинку. Семен Семенович був при доброму здоров'ї, хоча, звичайно ж, перевтомлювався. Та мені дали тиждень це для того, щоб мій слідчий міг бодай трохи розслабитись, а щоб оклигав трохи я сам. Так сказав Полковник, а я був такий побитий і вимотаний, що не міг навіть заперечити. Просто, лежав долічерева й мовчки обурювався. Виходить, Семен Семенович іще й гуманіст і милосердий самаритянин, з гірким усміхом думав я, дивлячись на Полковника, коли він потрапляв у поле мого зору. Мене били тільки ззаду по ногах, над колінами, але нестерпно боліли не тільки ноги, а й поперек і весь хребет, певно, пошкодили багато нервів. Та й понівечена з першого разу спина ятрилася, бо нікому й на думку не спало бодай змастити рани йодом. Полковник змочив ганчірку й дав мені протерти розтовчений ніс та обличчя, на якому позасихала кров. Я ледве спромігся втертись, бо від найменшого руху голови та рук біль в усьому тілі посилювався.
— Сапогами по почкам и печени не били? — спитав Полковник.
Я прошепотів, що ні, не били, хоча така допитливість видавалася мені принаймні дивною. Він сказав:
— Точно то же самое делал со мной и мой следователь. Теперь будут бить по ноге. Думаю, тебе следует быть морально готовым к этому...
Певно, у моєму оці, яким я дивився на нього, було стільки зненависті, що Полковник припинив свої міркування, відійшов у куток, сів на нари й почав розмотувати хвору ногу. Хтось із сусідів, кого я не бачив, лежачи головою до стіни, спитав Полковника:
— І досі не гоїться?
Полковник відповів притишеним голосом:
— Зажило. Мог бы уже и не накручивать этого лохмотья, да если увидят, что я перестал хромать, опять начнут все с начала...
Чи в нашій камері був стукач, який виказав Полковника, чи слідчі самі все добре розрахували, але цього ж вечора Полковника знову викликали на допит. Це я ще пам'ятав, а коли його повернули до камери, вже не бачив, бо в мене почалася лихоманка, яка тривала три доби. Розплющивши очі, я здивувався, що лежу горілиць, певно, хтось мене перевертав, бо сам би я не зміг цього зробити та й не зважився б. Я спробував поворухнутись, але в усьому тілі спалахнув такий вогонь, що я довго потім його перечікував. А коли трохи відлягло, а червоне в очах поволі зблякло, я насамперед глянув у куток під вікном. Полковник лежав на своїх парах. Тепер у нього була заповита дрантям друга нога — у цьому я міг би заприсягтися.
Поряд з парами Полковника стояв Професор у своєму незмінному пенсне без оправи. За ці дні борода його ще дужче відросла і я з подивом завважив, що він став страшенно схожий на всесоюзного старосту Михайла Івановича Калініна, тільки без його єзуїтської посмішки. Побачивши, що я прийшов до тями, він дрібненькими кроками придибав до мене:
— Ну, як?
Я невиразно ворухнув рукою. У голові раптом промайнула думка, що я позбувся голосу, стало страшенно лячно, я напружив усі свої сили й щодуху крикнув:
— Нор...маль...
Вийшов не крик, а якесь тихе белькотання. Тоді я прокашлявся і сказав так само тихо, але вже чіткіше:
— Нормально.
Хоча в голові наморочилось, а вся спина й ноги почали чимраз дужче боліти. А ще страшенно хотілося їсти.
— Хто мене перевернув горілиць? — спитав я в Професора, схожого на всесоюзного старосту.
— Я вас був перевернув на правий бік, бо вас нудило й ви могли захлинутися. А на спину ви вже самі... — відповів він.
Я почав обережно перевертатися спершу на бік, а коли це мені пощастило зробити, обережно ліг і горіспини. Це вже був подвиг, але рани запекли ще дужче, я довго лежав і боявся розплющити навіть очі. Потім притулився до дошки парів лівою щокою й знову побачив Професора. Він стояв у тій самій нозі.
— Вас тоді теж викликали на допит? — спитав я.
Професор чомусь одвів погляд, але, повагавшись, відповів:
— Я підписав усе, що вони від мене хотіли.
— А в чому вони вас?...
— У належності до Промпартії, — сказав Професор. — Який абсурд!..
Він зняв своє пенсне, похукав на скельце й протер брудною хусточкою. Скельця протерлися погано, це його весь час дратувало, він раз у раз знімав пенсне й протирав тією самою ганчіркою. Одна лапка була біля самого скельця обмотана чорною ниткою. Оця нитка мене чомусь так розчулила, що я вже не зважився навіть спитати, чи його били на допиті. Та все було й так зрозуміло. Я добре пам'ятав судовий процес над керівниками Промпартії, хоч мені тоді минав п'ятнадцятий рік. У нас у школі відбулися загальні збори на підтримку цього судилища, потім ми ходили вулицями Яру з величезним транспарантом, на якому було написано; «Ворогів Радянської влади, запроданців і диверсантів з Пром-партії — до страти!»
Тоді п'ятьох керівників Промпартії справді присудили до розстрілу, але Михайло Іванович Калінін замінив їм смертну кару десятьма роками в'язниці, і ми були неабияк розчаровані. Тепер я подумав: невже Професор справді належав до тієї Промпартії? Чи, може, так само, як оце
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Яр», після закриття браузера.