Читати книгу - "Яр"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Я подивився на обмотану ногу Полковника й раптом згадав щось несподіване для себе: адже перед тим, як покликати на допит мене та Професора («без вещей»), Полковника гукнули виходити «с вещами»... Він тоді ще й попрощався з усіма за руку, бо «с вещами» означало принаймні одне: що заарештованого більше до цієї камери не повернуть. Як же ж Полковник знову опинився тут? Коли мене притягли після катування, я був у такому стані, що не звернув уваги на подібні «дрібниці». А сьогодні вони мене збентежили.
— Полковник... спить? — спитав я в Професора.
— Не спить, але дуже мучиться, — відповів Професор притишеним голосом, знову протираючи обв'язане ниткою пенсне. — Його били по другій нозі, і тепер голова в нього просто розколюється.
Мені було не дуже зрозуміло, чому в Полковника розколюється голова, якщо постраждали ноги.
— Його ж тоді викликали «с вещами», — вдруге нагадав я те, що мене було збентежило. — А потім знову повернули сюди?
У мене також розколювалася голова, боліли всі м'язи та шкіра, а сорочка на спині поприлипала до ран, але я згадував пророцтва Полковника того дня, коли мене після останніх тортур повернули до палати.
— Путі Господні несповідимі, — сказав Професор. — Так само, як і путі енкаведе... Полковника новели були до «Інституту благородних дівиць», але потримали в одиночці кілька годин — і знову привезли до рідних пенатів на Лук'янівку...
Мене не чіпали ще чотири дні, а коли я на сьомий день після катування підвівся й спробував пройтись до параші, бо далі було соромно користуватись допомогою Професора, Полковник, який уже вставав і стрибав бока на одній нозі, заповивши побиту тим самим дрантям, сказав через камеру:
— Вы б лучше полежали дней несколько... А то очередной раз не выдержите.
Побачивши, що я не все зрозумів, Полковник поманив Професора, щось прошепотів йому на вухо, а коли повернувся на своє місце й сів, морщатись, на нари, Професор підійшов до мене й ледь чутно сказав:
— Полковник переконаний, що вас сьогодні покличуть на допит... Він думає, в камері є стукач... Ну, побачимо...
Це не виключалося, серед двох десятків арештантів міг затесатися й співробітник енкаведе. Але мені не вірилося, щоб такий співробітник доносив начальству, хто з катованих уже почав підводитись. По-перше, таку роль міг виконувати й наглядач, підзираючи за нами в дверну шпарину з коридора. Я висловив свій сумнів Професорові, та той тільки знизав плечима.
Двері камери вряди-годи рипали й наглядач приводив когось із допиту або викликав на допит чи «с вещами», іноді з'являвся й новачок, отже, годі було встежити за кожним.
Але того-таки вечора мене справді викликали «без вещей». Ми втрьох мовчки перезирнулись, Полковник показав мені міцно стиснутий кулак. Так вітались інтернаціоналісти за кордоном, при цьому ще й вигукуючи «Рот фронт!», сьогодні ж кулак мусив означати щось конкретніше: тримайся до останнього. А мені, як на гріх, спало на думку прислів'я, а може, гасло, затятого поляка: «Усрам шє, але нє здам шє!» хоча мені було зовсім не до сміху.
Отже, здогад Полковника підтвердився: стукач у камері є. Ідучи, вірніше, дибуляючи коридорами поперед конвоїра, я намагався збагнути, для чого катам нашим така точна інформація про етап здоров'я їхніх жертв. Цього разу я, звичайно, ні до чого не додумався, бо яка там логіка, коли за тобою грюкають чоботи наглядача, а попереду на тебе вже напевно чекає кат, пробуючи еластичність свого знаряддя.
Я збагнув це значно пізніше. Кати розцінюють свою діяльність як роботу. Перед кожним — завдання: вибити з арештованого необхідне слово, чи кілька слів, чи кілька речень, змусити підписатися під протоколом допиту. До такого стану підвести людину не просто, її треба залякати, зламати морально, щоб вона жахнулася й думки про ще бодай удар бичем. Для цього треба бити довго й методично, і щоб катований міг відчувати кожен удар, при цьому не втрачати фізичної змоги приймати удари. А яка слідчому користь, коли арештант після кількох ударів знепритомніє? Утративши свідомість, людина втрачає й здатність відчувати біль. Слідчі не повинні марно гайнувати не тільки власні фізичні сили й нервову витримку, а й час. Тобто, новинці намагатись віддавати кожному арештантові рівно стільки уваги, щоб з найменшими витратами домогтись найкращих наслідків.
Змусивши мене роздягтись догола, Семен Семенович та Костя уважно обстежили етап мого тіла, тоді звеліли знову вдягтись. Такий наказ мене трохи здивував, та коли Семен Семенович пішов через коридор до свого кабінету, Костя пояснив мені:
— Потом самому пришлось бы тебя адявать. Не ташшить жа в камеру голожопого!
Прив'язавши мене спеціальним реміннями долічерева до лави, Костя заходився бити мене по правій п'яті. Я згадав пророкування Полковника, але знову здивувався: це було зовсім не схоже на Костю, він бив ледь-ледь! Потім ще й підсунув табуретку, сів і почав махати своїм незмінним шлангом.
Минуло, певно, добрих півгодини, а я ще жодного разу не крикнув. Я подумав про Полковника, в якого після катування розколювалася голова, і подякував тому богу, що порадив Кості бити мене отак легенько, майже ніжно. Невже Костя відчув докори сумління й тепер б'є мене лише про людське око, аби не сварився Семен Семенович?
У скронях мені почало відлунювати, та то теж був не біль, а лише відлуння удару шлангом. Стукання в скронях дужчало, але таке шпигання я міг терпіти безкінечно. Тоді пульс почав одчуватися в маленькому мозочку — і теж мов проста реєстрація ударів.
Біль з'явився, мабуть, аж за годину. Спершу це були мовби уколи в тім'я тоненькою голочкою: кольне й затихає до наступного удару. Потім уколи дужчали й дужчали, аж поки злилися в суцільну пульсуючу смугу болю. Певно, Костя пильно стежив, щоб не передавати куті меду, бо раптом перестав бити, схопив мене за чубину, задер голову й подивився в очі.
—
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Яр», після закриття браузера.