Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він пригадав, як Ґюнтер Ґрас якось сказав йому про програш: після нього ти одержуєш навіть ще важливіший урок, ніж після виграшу. Переможець думає, що перемога оправдовує його дії і його погляди на світ, тому не виносить з неї жодної науки. Невдахам доводиться переосмислювати все те, що вони вважали правдивим і за що так щиро боролися, тому вони мають нагоду дечому навчитися й забути найбільші і найглибші життєві уроки. Перше, про що він довідався, було те, що він знає, де дно. Коли ти сягаєш дна, то розумієш, наскільки глибока вода, в якій ти опинився. Враз усвідомлюєш, що знову там побувати тобі не хочеться.
З отриманого уроку він починав робити висновки, які допоможуть його звільненню: прагнучи любови до себе з боку інших, ти потрапляєш у зачинену тюремну камеру, з якої неможливо вибратися і в якій ти зазнаєш безкінечних мук. Мав зрозуміти, що є люди, які ніколи його не полюблять. Хай у яких би подробицях він розповідав про свій твір і пояснював свій задум під час його написання, вони все одно не полюблять його. Нерозважливий розум, яким рухає позбавлений сумніву абсолют віри, не може бути переконаний розсудливістю. Ті, хто звинувачували його в усіх гріхах, ніколи не скажуть: «Дивись, а він не такий уже й поганий». Йому необхідно зрозуміти, що так мусить бути. Він також не любить тих людей. Допоки він чітко висловлювався про те, що писав і казав, допоки він був задоволений своєю роботою і громадянською позицією, він міг протистояти нелюбові до себе. Проте учинок, за який він страшенно себе картав, уже зроблено. Тепер необхідно виправляти цей стан речей.
До нього прийшло розуміння: аби перемогти в його боротьбі, недостатньо знати, проти чого він бореться. Це не складно. Він боровся проти думки, що людей можна вбивати через їхні переконання, а також проти того, щоб релігія, хай якою вона там буде, мала право накладати обмеження на думку. Тепер йому треба з’ясувати: а за що він бореться? За свободу слова, свободу уяви, свободу від страху, а також за чудове, старовинне мистецтво, яким йому поталанило займатися. А ще за скептицизм, непоштивість, сумнів, сатиру, комедію й нечестиві веселощі. Він ніколи більше не відступить від захисту цих речей. Поставив собі запитання: оскільки ти йдеш у бій, у якому можеш загинути, то чи те, за що ти боротимешся, варте твого життя? Вважав за потрібне відповісти ствердно: Так. Він готовий померти, якщо необхідно, за те, що Кармен Калліл назвала «лишень книжкою, а хай їй грець».
Ніхто зі справжніх друзів не реагував, як ті «ошелешені». Вони ще більше зближувалися з ним і намагалися допомогти йому пережити те, що вони вважали глибокою душевною і розумовою травмою: екзистенційою кризою. Зателефонував занепокоєний Ентоні Барнет. «Нам необхідно створити для тебе дорадчу групу друзів, — казав він. — Тобі не можна самому з ними воювати». Він сказав Ентоні, що хоче з ним бути відвертим, і додав, що брехав, коли твердив про свої релігійні вірування. Відтак пояснив Ентоні: «Коли я писав «Вірші», то казав, що нам треба мати можливість так говорити про релігію, нам треба мати свободу в критиці й історичному підході до релігії». І якщо йому тепер доводиться вдавати, що вжи-ваючи займенник «ми», він має на увазі тільки мусульман, то що ж, це його біда, від якої він не може відкарас-катися. Наразі. Це ціна того, що він учинив.
— Саме від таких помилкових тверджень, зроблених тобою з найкращих міркувань, — сказав Ентоні, — твоїм друзям потрібно тебе і відраджувати.
Йому хотілося кудись поїхати й все обміркувати. Подав запит щодо можливости тихо поїхати на короткий відпочинок до Франції, проте французи не захотіли мати його на своїй землі. Американці також усе ще відмовлялися прийняти його у себе. Виходу з коробки не було. Проте прийшла і хороша новина. «Конкретна загроза» його життю виявилася лишень містифікацією. Приїхав Містер Ґрінап і застеріг його, що небезпека залишається високою — «підтримувані Іраном елементи все ще активно шукають його». Проте й «обнадіяв». Він може починати шукати нове постійне житло. «За кілька місяців ми оцінимо ситуацію, мабуть, оптимістичніше». Це його трохи підбадьорило.
Ґіллон зателефонував 15 лютого. Поновлено фетву. Британський уряд мовчав.
Білл Бюфорд і Алісія надумали одружитися, тож Білл попросив стати його боярином. Весілля мали святкувати в ресторані «Мідсаммер» у парку Мідсаммер-коммон, що в Кембриджі. Філ Пітт поїхав на «оглядини» й, нічого не кажучи Біллові чи власникові ресторану Гансу, заявив про невідповідність ресторану вимогам безпеки. Вперше він втратив самовладання і сказав поліцейським, що не їм вирішувати, бути йому чи не бути боярином на весіллі свого друга. Тож Філ таки поговорив з Біллом, і виявилося, що він мав неправильну інформацію — не той час, не той зал, — і раптом місце стало вже відповідати вимогам безпеки. «Ми знаємося на цьому, Джо, — сказав Філ. — Повірте нам».
У Томасіни, сестри Найджели Лосон, виявили рак молочної залози. Одразу зробили операцію. Видалили сегмент груді. Мали проводити променеву терапію. По Радіо-4 він почув, як Маріан казала, що кохає його, проте він був настільки одержимим «станом своїх справ», що в ньому не залишилося місця для когось іншого, і це стало причиною їхнього розриву. Не забула назвати себе «яскравою жінкою». Коли її запитали, як у неї складається життя, то відповіла: «Я живу на ходу».
Фетва завдавала шкоди не йому одному. Педді Гізелл, директор школи Голл, де навчався Зафар, непокоївся внутрішнім станом свого учня. «Здається, ніби навколо нього виросла якась стіна. Ніщо її не пробиває». Може б, ви пішли з ним до психіатра в лікарню на Ґрейт-Ормонд-стрит. Він веселий, жвавий хлопець, однак, всередині нього щось немов спить. Він замкнувся у собі й вважає себе «невдахою». Домовилися з жінкою-психіатром, що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.