Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він знову кинув курити, проте його рішучість от-от мала піддатися випробуванням. Йому розповіли про нові заходи безпеки. Вже тривалий час хтось із групи захисту забирав його пошту з Ґіллонового офісу й привозив до нього, але тепер їм захотілося, щоб кореспонденція знову проходила через Скотленд-Ярд, оскільки вважали надто ризикованим везти її просто з офісу до Вімблдона. Також на його телефон поставили «подвійну переадресацію викликів» для ускладнення визначення місця, звідки здійснюються виклики. Здається, гайки закручували ще тугіше, проте він не міг збагнути навіщо. Відтак приїхав містер Ґрінап і пояснив навіщо. «Група професіоналів» уклала угоду про його вбивство. На кону великі суми грошей. За всім цим стояв «представник іранського уряду поза межами Ірану». Британці достоту не знали, був це офіційно санкціонований план чи така собі незалежна операція, проте їх дуже непокоїла впевненість кіллерів у спроможності виконати завдання впродовж чотирьох-шести місяців. «По суті, їм здається, що вони можуть убити вас упродовж ста днів». Спеціальна служба не вірила у викриття вімблдонського будинку, проте за таких обставин будинок слід покинути вже зараз. Зафар був тепер «проблемою», тож вирішили встановити за ним поліцейських нагляд. Елізабет також могла бути «проблемою». Могла постати необхідність його переїзду на військову базу, де він житиме в армійському бараку протягом наступних шести місяців. Якщо ж він обере переїзд на конспіративну квартиру британської контррозвідки, то опиниться геть відрізаним від усього світу. Проте жодних змін в угоді щодо пошуку постійного помешкання. Щойно минуть наступні шість місяців, це стане можливим.
Він відмовився і від військової бази, і від відрізаної від усього світу конспіративної квартири. Якщо вім-блдонський будинок не викрито, то нема жодних причин його покидати. Навіщо йому втрачати вже оплачені місяці проживання й знову пускатися в дорогу, якщо вони не вірять, що будинок «засвічений»? На обличчі містера Ґрінапа застигла звичайна маска. «Якщо ви хочете жити, то переїдете».
— Тату, — запитав Зафар телефоном, — коли ми житимемо на одному місці?
Якщо він доживе до того, щоб описати все це, то вийде чудова розповідь про незрадливу дружбу. Якби не друзі, він би сидів замкнутий на військовій базі без зв’язку із зовнішнім світом, його б затягла круговерть божевілля; в іншому випадку він став би безпритульним бурлакою, на якого б усюди чатувала куля кіллера. Тепер порятунок надійшов від друга на ім’я Джеймс Фентон. «Ти можеш пожити у моєму будинку, — запропонував він одного разу, щойно дізнався про його скруту, — щонайменше протягом місяця».
Після багатого на події життя, яке почалося, коли він вистрибнув на перший в’єтконґський танк, що в’їхав у Сайгон наприкінці війни у В’єтнамі, а тоді ще й приєднання до юрмищ, що грабували палац Малаканьян після падінням режиму Фердинанда Маркоса й Імельди Туфельниці[128] (він захопив кілька рушників з монограмами), після вкладення грошей, які одержав за так і не покладені на музику вірші для постановки мюзиклу «Знедолених», у ферму з вирощування креветок, що на Філіппінах, після дещо травматичної подорожі по Борнео з навіть ще відчайдушнішим Редмондом О’Ганлоном (коли пізніше О’Ганлон запропонував Фентонові поїхати з ним на Амазонку, Джеймс відповів: «Я з тобою не поїду навіть до Гай-Вікому[129]»), звідки повернувся з найкращою любовною та воєнною лірикою, коли-небудь написаною представниками його чи якогось іншого поколінням, -поет Фентон та його супутник життя Дарріл Пінкні осіли на фермі Лонґ-Ліз у затишному сільському будинкові, що в Камнорі, неподалік Оксфорда, і тут Джеймс зайнявся створенням найвитонченішого саду під навислою над ним височезною опорою електропередач. Це житло він і запропонував своєму другові-біженцю, про чию недавню Страшенну Помилку він так м’яко і тактовно написав: після її оприлюднення «десь так від шести до шістдесяти мільйонів читачів газет у всьому світу поставили свої горнятка кави на стіл і сказали «еге ж». Проте кожне вимовлене «еге ж» мало свій неповторний присмак, свій власний модифікатор і свій відтінок значення. Еге ж, вони таки дотиснули його! Еге ж, це ж бо навіть дуже зручно! Еге ж, яка поразка для світськости! Еге ж, який сором! Еге ж, слава Аллаху. Моє особисте «еге ж» зринуло з уст тремтливою вишневою хмаринкою подиву. Впродовж кількох секунд, поки воно витало в повітрі, мені здавалося, що я побачив у хмаринці розмиті обриси Галілео. Поглянув іще раз, і Галілео перетворився на Петті Герст[130]. Я думав про Осло. ні, не про Осло, про «стокгольмський синдром[131]». У своїй досить довгій статті, буцімто рецензії на книжку «Гарун і море оповідок» для «Нью-Йорк ревю оф букс», він змалював портрет автора як хорошої людини — або ж принаймні цікавого співбесідника — із прихованою метою відновити його добре ім’я в очах «ошелешених друзів». Стаття свідчила про велике серце Джеймса. А те, що заради друга він покинув свій дім, казало навіть про дещо більше: про його розуміння необхідности підтримки під час війни. Друзі не покидають друзів, що потрапили під обстріл.
Містер Ґрінап неохоче погоджувався на переїзд на ферму Лонґ-Ліз. І тут «Містер Антон» запідозрив, що полісмен з більшою охотою запроторив би його на військову базу, покаравши за весь той завданий їм клопіт і за всі витрачені на нього громадські гроші; натомість невеличкий балаган під назвою «Малахіт» мусив пакувати речі, покидати лондонський поштовий округ «Південний захід — 19» і вирушати до англійського саду в Камнорі під велетенською опорою, що як той колос охоронятиме їхній маленький світ.
Він зауважив пригніченість Елізабет. Через напругу останніх подій яскравість її усмішки потьмяніла. Розповідь про групу зарізяк, настільки впевнених у швидкому досягненні своєї мети, що навіть називали останній термін виконання замовного вбивства, змусила б інших жінок утікати світ заочі зі словами: «Вибач, любий, це не для мене». Проте Елізабет трималася мужньо. Вона далі працювала «Блумсбері»
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.