Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Маріан дала інтерв’ю «Санді таймс». Газета помістила його на першій сторінці. «ДРУЖИНА РУШДІ КАЖЕ, ЩО ВІН ОДЕРЖИМИЙ СОБОЮ І ДУЖЕ МАРНОСЛАВНИЙ». Інтерв’юер — Тім Реймент. «Дружина Салмана Рушді вчора звинуватила свого чоловіка у слабкості й одержимості собою, а також у тому, що він не зміг виконати ролі, на яку його висунула сама історія. «Всі ті, хто любили його, хто був йому відданий, хто приятелював з ним, бажають, аби той чоловік залишався на рівні тієї події. Саме цю таємницю всі і приховують. Він не такий. Він не найхоробріша людина на світі і задля збереження свого життя готовий на все». Вона розповіла ще багато чого. Заявила, буцімто він з нею поділився своїми планами зустрітися з полковником Каддафі, і саме після того вона збагнула: «Ні, я не хочу бути йому за дружину». Дивна річ, але тепер вона спростовувала своє попереднє твердження, нібито після розриву їхніх стосунків Спеціальна служба покинула її саму-самісіньку в телефонній будці серед англійської глибинки. Ні, такого не було, але вона не розповідатиме, що сталося насправді. Сказала, що він завжди залишав на її автовідповідачі «верескливі повідомлення», що маніпулював пресою та й узагалі не цікавився свободою слова в широкому значенні слова. Він переймався тільки собою. «Найбільшою його помилкою було думати, що вся справа в ньому. Але це геть не так. Вся справа у свободі слова та в британському расистському суспільстві, проте він щодо цього навіть не спромігся на якесь варте уваги висловлювання. Протягом останніх двох років він говорив хіба що про кар’єру Салмана Рушді».
Вона вміла зачепити за живе і то дуже боляче. Він розумів, чого вона домагається. Люди знали, що саме він став ініціатором розлучення, тож вона розраховувала, що як тільки назве його слабкодухим боягузливим прихильником Каддафі й кар’єристом, як тільки зітре з пам’яті людей роки його участи у відстоюванні свободи слова й неза-лежности особистости в складі Британського ПЕН-центру та інших спілок, як тільки їй удасться знищити його образ молодого лауреата Букерівської премії, який наступного ранку після її присудження вже стояв з плакатом на Даунінґ-стрит, протестуючи проти арешту великого індонезійського письменника Прамудьї Ананти Тура, то зробить його у вже і так недоброзичливих очах громадськости чоловіком, з яким не варто мати справи, якого покине будь-яка порядна жінка. Вона сказала свої фінальні слова.
Він подумав: Це я дав їй зброю, з якої вона тепер стріляє. Не вона, а я винен.
Їй телефонували і писали його друзі — Майкл Герр, Алан Єнтоб, Гарольд Пінтер, — висловлюючи свій гнів і розчарування. Вона ж одразу збагнула, що інтерв’ю не так сприймається, як їй би хотілося, й намагалася залагодити все недолугими оправданнями, що її неправильно процитували, що вона стала жертвою газетної «зради», що вона намагалася зробити рекламу своїй новій збірці оповідань, що їй хотілося поговорити про роботу «Міжнародної амністії», а тоді додала, що її чоловік «зруйнував її кар’єру». Такі аргументи серйозно не сприймалися.
Вийшли з друку «Уявні батьківщини», і здебільшого їх сприймали з повагою, навіть із захопленням, але майже всі скрушно хитали головою на його останній есей про «навернення». Вони мали слушність. Він подумав: Мені треба виправити ту Страшну Помилку. Мені треба забрати свої слова назад. Допоки я цього не зроблю, не зможу вважатися чесною людиною. Я ж намагаюся видавати себе вірянином. «Заради порятунку свого життя він готовий не все», — сказала Маріан. Тепер це скидалося на правду. І мені слід довести, що це неправда.
Упродовж усього свого життя він знав, що всередині нього є невеличкий закритий простір, куди ніхто не може проникнути, і вся його творчість і найкращі думки випливали саме з того потаємного місця у спосіб, до кінця йому не зрозумілий. Тепер у ту комірчину проникло яскраве світло фетви, тож його таємне «я» стояло геть голе у сліпучому блиску. Слабкодухий. Не найхоробріший чоловік на світі. Нехай, подумав він. Оголений, безхит-рісний, він таки порятує своє добре ім’я; він знову спробує вдатися до магії мистецтва. Саме в цьому і полягав його справжній порятунок.
Це був величезний будинок, повен огидних меблів, однак міцний і надійний. У ньому можна подумати і про майбутнє. Якщо Зафар потрапить до Гайґейтської школи, то вчитиметься зовсім близько. Елізабет любила Гемстед-Гіт понад усе й дуже тішилася, що житиме у його північній частині. Він знову почав працювати, тож у квітні написав оповідання «Христофор Колумб і королева Іспанії Ізабелла узаконюють свої стосунки», його перше оповідання за дуже довгий час, і густий туман, що огортав «Прощальне зітхання Мавра», став розвіюватися. Він записав імена. Мораіш Зоґойбі, відомий як Мавр. Його мати Аврора Зоґойбі — художниця. Їхня родина походить з Коччі[134] — звідти, де захід уперше зійшовся зі сходом. Західні кораблі прибули туди не для завоювання нових територій, а для торгівлі. Васко да Ґама шукав перцю — чорного золота Малабару. Йому подобалася думка, що весь складний зв’язок Європи й Індії починався із зернятка перцю. Свою книжку він також виростить із зернятка перцю. Родина Зоґойбі стане родиною торговців прянощами. Мавр, напівхристиянин, напівіудей, «католицько-єврейський горішок», буде єдиним представником меншини. Проте книжка намагатиметься показати, що всю індійську дійсність насправді може виростити з того маленького зернятка перцю. «Справжність» належить не тільки більшості, як на цьому починає наполягати індуська мажоритарна політика в Індії. Всі індійці і всі індійські історії є справжніми.
Проте він мав свій власний клопіт із справжністю. Не міг поїхати до Індії. Як же йому тоді написати правдиву книжку про неї? Пригадалися слова його друга Нуруддіна Фарага — Нуруддіна, чиє вигнання з Сомалі тривало вже двадцять років тільки тому, що диктатор Мухаммед Сіад Барре хотів його смерти. Дія кожної книжки, написаної Нуруддіном у вигнанні, відбувалася у натуралістично описаній Сомалі. «Я зберігаю її тут», — казав Нуруддін і показував на серце.
У травні два імами з мечеті у Риджентс-парку, що брали участь у Паддинґтон-ґрінській зустрічі, оголосили його несправжнім мусульманином з огляду на його відмову відкликати з продажу свою книжку. Інші «лідери» також оголосили про своє «розчарування» й казали, що «ми знову починаємо все спочатку». Він опублікував різку відповідь в «Індепентдент». Тепер почувався значно ліпше. Наче піднісся на якийсь дюйм чи два над найнижчою точкою свого падіння й розпочав довгу подорож до самого себе.
«Стаття 19» сумнівалася в доцільності продовження фінансування роботи Міжнародного комітету захисту Рушді. Проте Френсіс і Кармел були сповнені рішучости не
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.