Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— З погляду безпеки, — сказав містер Ґрінап, стиснувши щелепи, — це було б дуже нерозважливо.
Він глибоко вдихнув повітря. (У нагороду за відмову від куріння він отримав астму, що пізно виявилася, тож інколи йому просто бракувало повітря.)
— Бачите, — сказав він, — здається, поки що я вільна людина у вільній країні, і не у вашій компетенції мені щось дозволяти чи не дозволяти.
Містер Ґрінап утратив самовладання.
— А от на мою думку, — сказав він, — через свій потяг до самозвеличення ви піддаєте небезпеці громадськість Лондона.
Цього дивовижно складного речення — з огляду на свій потяг, самозвеличення, піддаєте небезпеці громадськість, він ніколи не забуде. Настала вирішальна мить, а Генрі Картьє-Брессон[138] сказав би — le moment décisif (вирішальний момент).
— Річ ось у чому, — сказав він. — Я знаю, де розташований готель «Дорчестер», і гроші на таксі я ще маю. Тому питання не в тому, їду я чи не їду до готелю. Я таки їду за премією. А от до вас у мене лише одне запитання, чи їдете ви зі мною?
Тут у розмову втрутилася Гелен Геммінґтон і сказала йому, що вона як старший офіцер тепер займатиме у Скотленд-Ярді посаду містера Ґрінапа. Це стало неймовірно хорошою новиною. Відтак вона сказала містерові Ґрінапу:
— Думаю, ми зможемо це влаштувати.
Ґрінап почервонів як рак, але промовчав.
— Отже, вирішено, — продовжила Геммінґтон, — нам, мабуть, варто дозволити вам трохи більше бувати на людях.
Два дні потому він таки зайшов у «Дорчестер», в осердя книжкового світу, й одержав свою нагороду — скляну чорнильницю на дерев’яній підставці. Він подякував людям у залі за їхню солідарність і вибачився за свою матеріалізацію і дематеріалізацію посеред обіду. «У цій вільній країні, — сказав він, — я невільна людина». Всі аплодували стоячи, і на очах чоловіка, якого нелегко розчулити, забриніли сльози. Він помахав зібранню рукою, а коли виходив із зали, то почув, як Джон Кліз[139] сказав у мікрофон: «Знаменито! Я ж бо наступний». Ну що ж, може, й самозвеличення. Та громадськість Лондона у своїх смокінгах, будинках і ліжках залишилася неушкод-женою. Він більше не бачив містера Ґрінапа.
У ті дні ангел смерти, здається, ні на мить не відлітав кудись далеко. Зателефонувала Ліз: Анджелі Картер сказали, що їй залишилося жити не більше шести місяців. Зателефонував заплаканий Зафар. «Померла Гатті», -сказав він. Гатті — це Мей Джуелл, англо-арґентинська Кларисина бабуся, велика шанувальниця капелюхів із широкими крисами і прототип Рози Даймонд у «Сатанинських віршах», біля чийого будинку у Півенсі-Бей, що в Суссексу, приземлилися на пісок після вибуху на борту лайнера і залишилися живими Джибріл Фарішта і Саладін Чамча. Деякі з улюблених розповідей Мей Джуел — у Лондоні на Честер-сквер-Мьюз одного разу вона бачила привид хлопця-конюха, який, здавалося, йшов на колінах, аж поки вона не зрозуміла, що він іде по старому, нижчому рівні вулиці, тож до колін його не було видно; у Півенсі-Бей завойовницький флот норманів пропливав через її вітальню, бо берегова лінія сильно змінилася з 1066 року; в Аргентині бики на її езґапеіа1 Лас-Петакас бува підходили й клали свої голови у її подолок, так ніби вони були єдинорогами, а вона незайманою дівою, що (ні перше, ні друге) не відповідало дійсності — проклали собі шлях на сторінки його творів. Йому страшенно подобалися її оповіді, її капелюхи та й, власне, вона сама.
До нього знову приїхала Гелен Геммінґтон і розповіла, які послаблення поліція може йому запропонувати відповідно до нових ліберальніших правил. Вони можуть, попередньо домовившись, возити його купувати одяг і книжки після того, як крамниці зачиняться. Якби йому схотілося робити закупи не в Лондоні, а скажімо, у Баті, то він матиме змогу ходити по ще відчинених крамницях. Якщо він захоче підписувати покупцям примірники своїх книжок, то вони також можуть це влаштувати, проте не в Лондоні. Його товариш професор Кріс Біґсбі запросив його виступити в Університеті Східної Англії, тож він також, мабуть, зможе приймати такі запрошення. Ставали можливими нечасті поїздки до Королівського оперного театру, Англійської національної опери, Національного театру. Вона також знала про Руті Роджерс як про його близьку знайому, тож, можливо, він захоче пообідати в «Рівер-кафе» або у «Плющі», чиї власники Джеремі Кінґ і Кріс Корбін також люди надійні. О, а ще Зафарові тепер дозволено не тільки провідувати, але також залишатися на ніч у будинку на Гемстед-лейн. Після того, як відійшов від справ містер Ґрінап, багато чого змінилося.
(Проте йому далі не дозволяли жити публічним життям, вільно пересуватися, вести спосіб життя письменника чи вільної людини сорока з чимось років. Його життя нагадувало сувору дієту: все, що не значилося в переліку дозволеного, було заборонено.)
11 листопада виповнювалося тисяча днів з часу, коли в день заупокійної служби за Брюсом Четвіном йому оголосили фетву. Він мав розмову з Френсіс і Кармел про те, як використати цю дату в політичних цілях. Вони вирішили провести двадцятичотиригодинну «демонстрацію пильности» у лондонському залі Централ-хол. Коли оголошення про це оприлюднили, йому зателефонував Дункан Слейтер. Дуглас Герд, сказав Слейтер, просить скасувати «демонстрацію» й каже, якщо він цього не зро-бить, то в затримці звільнення заручника Террі Вейта звинуватять кампанію із захисту Рушді, можливо, навіть від мени уряду. Це сильно розлютило Майкла Фута. «Пасувати перед погрозами означає заохочувати захоплення заручників», — сказав він. Проте, зрештою, захід на прохання жертви фетви таки скасували. Довелося надати перевагу людським правам Террі Вейта.
Очільник Франкфуртського книжкового ярмарку Пітер Вайдгаас хотів було знову запросити іранських видавців, але в Німеччині зчинився страшенний галас, і він відмовився від своєї затії.
Настав тисячний день. З нагоди цієї дати він закінчив свій есей «Тисяча днів у повітряній кулі». Американський ПЕН-центр організував мітинг і надіслав до Організації Об’єднаних Націй лист протесту. Його британські друзі, скасувавши «демонстрацію пильности», читали листи на його підтримку в книгарні на Чаринґ-Кросс-роуд. Однак «Індепендент», котра перетворювалася на ручну газету британського ісламу, помістила статтю такого собі «дописувача» Зіяуддіна Сардара, який заявив: «Містеру Рушді та його прихильникам настійливо раджу стулити писок. Мусі, що потрапила у павутину, не слід привертати до себе уваги». Тож мусі, про яку йшла мова, довелося зателефонувати редакторові газети й сказати, що вона не писатиме рецензій для літературної сторінки його газети.
18 листопада звільнили Террі Вейта. У Лівані не залишилося жодного британського заручника. Як же тепер влада,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.