Читати книгу - "Джозеф Антон"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Перегодя прибула Елізабет, без попередження, тож лейтенант Боб привів її до нього в оточенні озброєних людей.
— Усе гаразд, лейтенанте Боб, — сказав він. — Елізабет — своя людина. Елізабет — зі мною.
Кеннеді примружив очі.
— Якби мені захотілося вас убити, сер, — сказав він з божевільним виразом обличчя, дуже схожим на вираз обличчя Джека Ніколсона[141], — то я обов’язково послав би до вас саме цю жінку.
— Як вас розуміти, лейтенанте Боб?
Кеннеді жестом руки показав на стіл з фруктами й сиром, а також зі столовими наборами й тарілками.
— Сер, якби вона взяла одну з тих виделок і встромила її вам у шию, я позбувся б роботи, сер.
Ендрю Вайлі насилу зберігав незворушний вираз обличчя, й Елізабет до кінця поїздки була в них Божевільною Виделочницею.
Того вечора у броньованому довгому білому лімузині посередині кортежу з дев’яти авто з мотоциклістами обабіч і з сиренами та проблисковими маяками вони мчали по 125-й вулиці до Колумбійського університету зі швидкістю шістдесят миль на годину; здавалося, весь Гарлем висипав на тротуари і спостерігав за невидимим привидом «непомітної» операції, й Ендрю, вражений абсурдністю всього, що відбувалося, у захваті вигукнув: «Це найкращий день у моєму житті!»
А тоді ця забава — дещо істерична, з елементами чорного гумору — закінчилася. Його заховали позаду завіси в бібліотеці Лоу, перегодя назвали його ім’я, від несподіванки всі судомно вдихнули повітря — і він з невидимости вийшов на світло. Залунали теплі вітальні оплески. Світло било йому просто в очі, тож він не бачив зали й не знав, хто там сидить, однак мусив виголошувати промову, мусив розповідати про тисячу днів у повітряній кулі. Він попрохав зібрання подумати про релігійне переслідування і про ціну одного людського життя, розпочавши довгий шлях виправлення своєї Помилки, відмовляючись від того, що казав, поновлюючи себе в лавах захисників свободи, залишаючи Бога позаду. Йому доведеться виправляти свою Помилку знову і знову впродовж багатьох років, але того вечора, коли він визнав її перед поважним товариством у Колумбійському університеті й знову закликав до того, у що він так палко вірив — усе обертається навколо свободи слова, — сказав він, — свобода слова — це і є життя, — відчув себе чистішим, а в доброзичливому ставленні зібрання до нього вгадувалося співчуття. Якби він був віруючою людиною, то сказав би, що почувається очищеним сповіддю, бо звільнився від своїх гріхів. Але він не був віруючою людиною і більше ніколи не вдаватиме з себе такої. Він — горда нерелігійна людина. Не молися, мамо, за мене, сказав він своїй матері. — Хіба ти не розумієш? Не наше це товариство.
Щойно він закінчив свою промову, Америка безцеремонно виштовхала його за двері. Не мав навіть часу попрощатися з Ендрю й Елізабет. Лейтенант Боб сидів на передньому сидінні білого лімузина, який крізь ніч летів до аеропорту Макартур на Лонґ-Айленді, де на нього вже чекав літак, що мав доставити його до Даллеса, а в Даллесі він разом з іншими військовими сів на транспортне судно ВПС Британії й опинився у клітці знову. Все ж таки йому вдалося поїхати. Все ж таки він виступив. Уперше — завжди найважче, проте він здолав усі труднощі, і він полетить вдруге, втретє, вчетверте ... В тунелі, може, й не видно ще світла, та він уже зайшов у тунель.
Вийшла його книжка в м’якій обкладинці «Уявні батьківщини», в якій есей про «повітряну кулю» замінив текст про «навернення», і як тільки він побачив ту книжку, перестав відчувати досаду. Нарешті, подумав він, одержавши авторські примірники. Це — справжня книжка. Тут я — справжній. Його ноша полегшала. Він порвав з дантистом Ессаві й залишив позаду всіх тих, хто мав гарний манікюр на пальцях ніг.
Шановна Релігіє!
А чи міг би я порушити питання головних засад? Дивно — або ж не дуже дивно — проте думки релігійної та нере-лігійноїлюдини розходяться з цього питання. Розсудливий грек, який намагався наблизитися до розв’язання проблеми істини, головними засадами вважав відправні точки (архе); ми також розуміємо важливість відправних точок, бо володіємо розумом/свідомістю (нус).
Спираючись на чистий розум і покладаючись на чуттєве сприйняття світу, Декарт і Спіноза вважали, що ми спроможні дати істині прийнятне для всіх визначення. З другого боку, релігійні мислителі — Тома Аквінський і Ібн Рушд — дотримувалися думки, що розум існує поза свідомістю людини, себто витає десь у космосі як північне сяйво або як той пояс астероїдів і чекає на своє відкриття. Після того, як його виявили, він залишається постійним і незмінним, тому що він був до нас і його існування не залежить від нас, він просто собі є. Ідею безтілесного й абсолютного розуму складно проковтнути, особливо коли ти, Релігіє, поєднуєш її з ідеєю одкровення. Тоді мисленню кінець, хіба не так? Усе, про що треба було б подумати, вже маємо в одкровенні і ми застрягаємо тут навічно, цілковито і повністю, без сподівання на оскарження. Боже, хтось може вигукнути,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Джозеф Антон», після закриття браузера.