Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Таємниця моєї жіночої природи була недоступна тобі, як і твоя — мені. Що вдієш, коли ми зустрілися, як два протилежні полюси! Але примирити їх і з’єднати може тільки бог. Так заведено вважати в філософії. Бог для мене — добро і любов. І коли добро здатне знайти в людині свій найдосконаліший вияв, то такою людиною є ти... У всякому разі наближаєшся.
І твоя правда, звичайно, а не моя, принаймні якщо судити про твій вчинок за результатами. На тому вечорі я думала не лише про тебе, а й про себе. Ти ні в чому не винен. Винен тільки спалах полум’я!
Вибач мені!
Я ще раз перечитала свого листа... Може, й справді було б краще, якби нам обом було по дев’ятнадцять років?
P. S, Іраклій має тебе за друга, і негарно, мені здається, що він не знає, хто ти. Треба хоча б натякнути. Якщо ти згодний зі мною, то сьогодні в ресторані у Гогі дай мені знак,— я щось придумаю.
Коли хто-небудь, пані Нано, бачить нас разом, дивуючись і заздрячи, як це поруч такого бродяги може бути така вродлива жінка, то ви, звичайно, погодьтеся, що радість того «бродяги» — просто радість. Я це й хотів сказати, коли писав вам. Може, я сказав неточно, в цьому винна моя погана грузинська мова.
Те, що сталося вчора в Гогі, була необачність, ви правду кажете, але з такими людьми, як Шалітурі, інакше й не можна триматися. Вони завжди пнуться сісти вам на голову. Я знаю, зовсім їх не виправиш. Але уроки, на зразок учорашнього, дадуть якусь користь — іншим разом Вахтанг Шалітурі не буде таким нахабою, повірте мені.
Коли ви сказали в екіпажі: «Лазе, я знаю, хто ти»,— Іраклій насторожився. Вій і раніше, безперечно, мав якусь підозру, надто багато круг нього чудових збігів, але звести все в один вузол без нашої допомоги він не зможе. Чи не краще сказати йому все прямо? Ви придумали ту фразу, щоб наштовхнути його як друга на правильний шлях, а вийшло так, що ми завдали йому ще більшу головоломку. Це моя провина, і мені неважко виправити її. Просто розповісти все, як є. Коли я подав вам знак у ресторані, я думав саме про це. Але не вийшло!
І все-таки, що ж краще — відкритися чи мовчати?
Ви знаєте, в таких випадках взагалі треба мовчати. Для нього самого краще, щоб він нічого не знав. Тоді, скажімо, якщо я попаду до рук поліції, то він пі в чому не винен. Він не порушив закону, не став співучасником. Він не відповідає за мене. А якщо йому відомо все, то так чи так, а його примусять зізнатися в цьому. Природно, наша угода втратить свою силу, і хто знає, що буде з ним потім. Звичайно, простіше не казати. Але... вирішуйте ви, пані Нано, як ви скажете, так і буде.
Ви знаєте, мені виповнилося шістнадцять років, коли я вступив у самостійне життя. Уже в сімнадцять років я мав чималий досвід зрілих спостережень. А в вісімнадцять зрозумів, що будь-яка жінка в стосунках з будь-яким мужчиною завжди буває духовно пригнічена. Її кохання супроводжується тисячею страхів. Вони терзають її й мучать. І найголовніший страх — втратити коханого чоловіка. Звичайно, це трапляється іноді й з чоловіками, але страждають вони через це значно менше. І ось, коли я в цьому переконався, спілкування з жінками ставало для мене дедалі важчим, Я не міг бути впевненим у собі, і мене лякало, що я не зможу лишатися вірним до краю, що я охолону, збайдужію, а її через мене не полишатиме вічна гризота. За все своє життя я не написав жодного любовного листа. Але наше листування змусило мене озирнутися назад і уявити, що було б, якби я зустрів вас у дев’ятнадцять років, якого листа я вам написав би тоді. Виявилося, лист той був би такий:
«Наша зустріч і наше кохання, Нано, це наша доля, послана небом, нам не сховатися від неї, нікуди не втекти. І, може, тисяча причин змушуватимуть відступити на тисячі доріг, та вони не розведуть, не відберуть, не відірвуть нас одне від одного. Знай, що наше кохання благословив господь бог! І якщо вищі сили захочуть зняти з мене мій обов’язок перед тобою, все одно я не розстануся з ним і нестиму все життя, тому що серце ніколи не дозволить нам розлучитися, моя кохана. Пам’ятай, небо не простить нам, якщо ми зречемося його дарунку, і бог теж не простить — ні той, у якого віруємо ми, ні той, у якого вірували наші предки.
Кохання приносить щастя тільки відважним, тільки тим, хто, не відаючи сумнівів, кидається в його вир. А кохання боягуза оповите страхом і розрахунком. Він не заслужив і крихти щастя. Життя моє, моя Нано, не бійся нічого, не думай ні про віщо, скорися поклику серця: не гадай, куди воно тебе приведе і що воно тобі принесе. Бути разом — наша доля. Бійся долі боягузів, не проміняй радості на страх, моя жадана!»
Пані Нано, я відчув страх, хоч ви й сказали, що здолали його. І додали, що можете допустити в своєму житті що схочете, бо вільні у всьому й завжди. Що ви подолали страх, я міг би ще з гріхом пополам повірити, але повірити, що ви вільні,— не можу. По-моєму, ви сказали так, щоб довести мені й Іраклію, що наговір нахабного Вєтрова не має грунту під ногами. А ви зовсім інша, не та, якою хотіли в той день постати, присягаюся, що це так.
Вибачайте, що я насмілився підійти до вас так близько, уклінно прошу не сприймати мого листа за зухвальство.
Учора ти знову заговорив про страх — вічний супутник жіночого кохання. Я знаю, ти хотів утягнути мене в ту розмову. Але я не захотіла. Не тому, що не хотіла говорити, а тому, що така розмова можлива, тільки коли ми вдвох.
Я хочу відповісти тобі на «любовного листа». Щоб сказати, що
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.