Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Що робити — не дам собі ради. Знаю, сидить зараз моя Еле в кухні з розпущеними косами, плаче й притужує за своєю Бочолією. За матір’ю рідною плакати не довелося — її тоді тільки од груді одлучили; за батьком теж не плакала, сім років їй було, коли він загинув. А тепер плаче, заливається... Що вдієш, жінка без сліз не може прожити! Не можу ж я до неї з порожніми руками вернутися. Обнишпорив я всі яруги навколо села, всі кущі й галявини, за п’ять-шість верстов усе кругом обійшов. Нічого немає! Уже смеркло, але ніч була місячна, і я все шукав. Немов крізь землю провалилася наша Бочолія. Нічого не вдієш, треба йти додому. Все, як я думав,— корова недоєна, хліб з печі не вийнято. Еле коси на собі рве, щоки геть до крові пороздряпувала.
— Як тобі не соромно! — розсердивсь я.— Скільки у нас збитків було, всю худобу втрачали — не один раз і не двічі. А то — теля... І не пропало воно, я певен. Ось побачиш, завтра я знайду, вийду раніше й знайду!
Слова мої на Еле не вплинули. Замкнулася в своїй кімнаті, до самого ранку простояла на колінах перед іконою святого Георгія, плакала й молилася. Її горе й мені не дало зімкнути очей до ранку.
— Святий Георгію Ілорський!— долинав до мене її голос.— Прости, що вимовляю ім’я твоє, великий боже Туташха! Благаю тебе, зглянься на мого Дату, допоможи йому в горі!..
А вдосвіта я вже був на ногах, приготував собі на дорогу їжі, намагаючись заспокоїти Еле, вмовити, що не повернуся без Бочолії, що коли святий Георгій Ілорський послав її нам як добру прикмету, то не може ж вона пропасти. Я був упевнений, що справлюся дуже швидко, але знову почало смеркати, а я не натрапив навіть на слід нашої телички.
Тепер і я розумію, що її вкрали. Бо коли б розірвав її звір якийсь, то не міг же він її понести на спині — теличка вже шестимісячна. Навіть здоровенний вовк і той відтягне трохи набік, щоб місце було затишніше, щоб міг він насититися, а потім або залишить її, або зариє в землю. Та як я не шукав, ніде слідів розідраної телички не міг знайти. Значить, украли — і все. Але хто, цікаво, все-таки міг зважитися на те, щоб украсти в мене? Саме в мене... Про мене ж усього стільки набрехали, що люди мають боятися зі мною зв’язуватись. Я й сам лякався тих небилиць...
Коли я повернувся додому, Еле була в своїй кімнаті й плакала. А я пішов у свою кімнату і спробував усе обміркувати: якщо вкрали для приплоду, щоб вивести туташхіївську породу, то для цього ще й бугай потрібен,— не потягне ж злодій корову злучати до нашого бугая, а більше тягти її нікуди. Навіщо ж тоді красти?.. А може, вкрав Бочолію дрібний злодюжка, який і не знав, що теличка моя?.. Але як же тоді він гнав її, сучий син, не лишивши ніяких слідів на дорозі!..
За селом у нас була нивка, на тій землі добре родило гомі[30], і я посіяв його там. І ось пішли ми з Еле на свою ниву подивитися, коли збирати врожай. Минуло тоді вже два дні, як у нас украдено Бочолію. Бачимо, йдуть з лісу жінки з в’язками хмизу.
— Доброго ранку, Дато-батоно!
— Доброго ранку!
— Ви знаєте,— каже одна,— з поліції чоловік приходив у село, ви чули ж, мабуть, що він казав?
— А що казав той чоловік? — випередила мене Еле.
— Казав, що злодія поліція затримала і якусь теличку від нього забрали. Якщо, мовляв, хтось з вашого села постраждав, нехай у поліцію прийде, прикмети телички назве й забере її.
— А якої масті та теличка, він не казав? Скільки їй, не казав? — спитала Еле.
Чого тільки жінці не спаде на думку!
— Ні, не казав, Еле,— відповіла сусідка, і довго ще кудкудакали вони про те, чи міг чоловік з поліції сказати, яка на вигляд та теличка, чи не міг.
Жінки з хмизом пішли, а Еле торочила своє:
— То наша Бочолія, чує моя душа!
Прийшли ми додому, і став я прикидати, чи могла попасти наша теличка в поліцію і чого їй там, власне, треба. Але ні до яких хитромудрощів не міг додуматись. Не вкрали ж вони Бочолію для того, щоб мене заманити?.. Якби схотіли, вони б і так могли мене заарештувати. Що в них, солдатів не вистачає чи козаків?! Документ про помилування завжди при мені. Не може ж кавказький намісник з доброго дива скасувати своє рішення? Тисячу разів я все зважив, зміряв і нічого підозріливого не знайшов. Але, як то кажуть, чоловік рядить, а бог сміється — хіба не могло трапитися й мені такого! Та все ж вирішив: хоч моя теличка, хоч не моя,— все одно в поліцію я не піду! І ніяка сила не зрушить мене з цього місця. Нізащо! Але знаєте, що буває, коли жінка причепиться до тебе, як реп’ях, та ще коли до того ж вона — твоя сестра, що все життя молилася за тебе, а сльози, пролиті нею через тебе, ні в якому глечику не вмістяться,— ніякий молодець тоді не встоїть, це я вам точно кажу. А Еле не вгавала: іди та й іди, я знаю, каже, що то наша Бочолія в поліції. Якщо ми втратимо Бочолію, знову занепаде наш дім, наша сім’я, у нас ніколи не буде нашої худоби. Чого тільки я не обіцяв їй, як не вмовляв. Вигадав навіть, що порода нашої худоби переводиться, що мені вона вже не подобається, ось візьму й куплю десять теличок іншої породи... Еле так і накинулась на мої слова. Тоді я давай відступати й запропонував, що поїду в Ахалкалакі й привезу теличок з нашого старого табуна, якого Хацаціа продав молоканам. А у відповідь тільки — ні та й ні. Ніхто не замінить їй Бочолії — от і все! Кінець кінцем посварилися ми з нею. За цілий вечір І слова не сказали одне одному. Встав я на другий ранок — де ж це моя Еле? Розпитав сусідів; кажуть, пішла пішки
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.