Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ми ще маємо й вибір? — Я засміявся, бо запитання Зарандіа виходило за рамки наших можливостей і компетенції.
— Залежно від того, як складуться обставини, графе.
— Але з чого ж ми виходимо?
— Тільки з інтересів імперії, престолу, як завжди! Дати Сахнову можливість стати шефом жандармів було б помилкою, яка може обернутися трагедією для імперії. Це була б акція, спрямована на підрив державних інтересів. Я впевнений у цьому, ваша ясновельможність, і відповідаю за сказане тільки я.
Я задумався на якусь хвильку. Мушні Зарандіа, не чекаючи на мою відповідь, попрощався й пішов.
Я раптом зрозумів, що вперше за багато років своєї служби,— сам не бажаючи того,— вступив у стосунки, що зачіпали мою службову гідність. І з ким? Зі своїм підлеглим! І для мене, і для Зарандіа полковник Сахнов був вищестоячою особою, а вже тільки потім — людиною з певними достоїнствами й вадами. Будь-який таємничий вчинок або намір, спрямований проти нього, міг трактуватися як порушення професіональної етики, що наближається своїм змістом до порушення присяги. Безперечно, дії Сахнова заслуговували на осуд, але для цього потрібний був мій або чийсь інший письмовий рапорт, надісланий за відповідною формою у відповідні інстанції, які вивчили б його і — якби схотіли — розв’язали б чи не розв’язали цю справу. Я відчув, що Мушні Зарандіа має намір боротися проти Сахнова засобами, яких не дозволяє субординація. Моїм прямим обов’язком — ідо того ж невідкладним — було зажадати від нього письмового пояснення, накласти стягнення в разі потреби і про все, що сталося, рапортувати шефові. Так було в нас заведено, і нічого іншого я не міг ні уявити собі, ні допустити. Так я й думав зробити, але щось стримувало мене. Те, очевидно,— рефлектував я,— що я вже піддався впливові свого підлеглого й боюся визнати свою провину. Я відновив подумки все коло взаємин Сахнова і Зарандіа, згадував усі свої розмови з Мушні: ні, я не підбивав його виступати проти Сахнова, не давав поштовху, навіть прихованого, я просив лише задуматися над тим, чи нам не загрожує щось. Тільки це й було, і не знаходив я в собі бажання відплатити Зарандіа, як віл того заслуговує. А тоді я забув про це й подумав: а чи не міг би Мушні Зарандіа скористатися нашою останньою розмовою про Сахнова проти мене? Міг! Досить йому подати міністрові, шефу або самому Сахнову рапорт на мене — і мені довелося б доводити, що я став жертвою провокації. Я взявся був за ручку, але не зміг написати жодного рядка, мало того, лише тепер, наодинці з ручкою й папером, я зрозумів остаточно, що не поворухну й пальцем проти Зарандіа, бо не хочу цього! І це був уже компроміс. Один з найважливіших стереотипів мого розуміння службового обов’язку лопнув, як мильна бульбашка, в мене на очах і без найменшого мого опору. Очевидно, тоді вперше стався надлом у моїй свідомості і в моїх уявленнях про духовні цінності!
Я довго розмірковував над цим. Сахнов ніколи не був страшний мені. Мій авторитет і мої заслуги надійно захищали мене. До того ж я був заможний, і відставка не викидала мене з життя. Я потрапив під вплив Зарандіа? Заявляю категорично: я дуже шанував цього чоловіка, але насторожене ставлення до нього ніколи не зникало в мені. Не лишалося сумніву — стереотип, про який я говорив, припинив свою дію...
Точі Мікашавріа
На той час, коли я пішов у абраги, інші замирялися з урядом і поверталися до сімей. У мене абрагами були двоє двоюрідних братів по матері — обидва брати Чантуріа, і я сховався в них. Мені наступив тоді п’ятнадцятий рік. Чому мені довелося стати абрагом, я вже розказував, повторювати не буду. Того року знову подався в абраги й Дата Туташхіа.
Перебуваючи вдруге в абрагах, прийшов він у Мухурські гори, знайшов нас... Я говорю, звісно, про своїх двоюрідних братів, бо на мене дивилися ще як на дитину, які в нього могли бути зі мною справи? Мене й одіслали — по що, не пам’ятаю, а самі наговорилися досхочу, і коли я повернувся, Дати вже не було. Тільки набагато пізніше я дізнався, про що вони говорили і чому він знову став абрагом. Дата їм сказав, моїм двоюрідним братам: якими дорогами ходите, де ховаєтеся і що робите,— я й знати не знаю, і знати не хочу, а коли що з вами трапиться — не нарікайте на мене, то не моїх рук діло.
Ліси в Мухурських горах такі, що сотня абрагів сховається, і не побачиш їх, можуть і не знати один про одного. Іти нам звідти ні до чого. І Дата Туташхіа не йшов — було в нього якесь діло там. Може, чекав кого. Ми рідко коли потрапляли один одному на очі, та й то здалеку. Отак і жили.
Бути абрагом — навіть коли немає на тебе облави й місцинку наглядів таку, що тебе не дістати,— все одно важко: гнітить неробство, страх як остогидає воно. Ото від того абраг часом і втрачає обережність, і попадає в пастку. Моїм двоюрідним братам було трохи легше, вони все ж таки дорослі. А як мені, хлопчиськові, всидіти на одному місці? Я й гасав туди-сюди; усі гори й скелі облазив, усі ліси попрочісував; усі дерева, ярки й печери напам’ять знав.
Була там одна місцинка, галявиною Буху називалася. Кругом пагорби, затишно так, тихо. На галявинці стояв колись будинок, і жив у тому будинку чоловік на ім’я Буху. Подейкували, що вбив він брата, ненароком,— як вийшло, і сам не знав. Повернувся після в’язниці, в селі не схотів жити, а вподобав собі оту відлюдну галявину й оселився там на все життя. Води близько не було, і Буху викопав колодязь. Над колодязем поставив халупку — заходь, кому треба, дверей не було. Колодязь був дуже глибокий: крикнеш у нього і довго чекаєш, поки луна назад повернеться. Коли ноги приносили мене в ті місця, я неодмінно спускався до колодязя й довго сидів, уявляючи, яке в Буху було тут життя-буття. Обридне думати — прокричу в колодязь, послухаю луну. Ось і забавка сяка-така. Та не думайте, що я лазив по горах і лісах зовсім уже не оглядаючись і не побоюючись, та й брати не дозволили б мені. До
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.