Читати книгу - "Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
У 1987 p., видаючи свої вибрані твори, Є. Гуцало вважатиме саме другу половину 60-х років, коли він активно шукав себе як аналітик-реаліст, найвизначнішим етапом у своєму творчому житті. «Тепер уже, через двадцять з гаком літ, можу пошкодувати, що й далі не шукав себе в цьому напрямі»[1145], — зізнавався Є. Гуцало. Актуальність батьківського принципу реальності в 60-ті роки на тлі тимчасового відступу від фальшиво-оптимістичної, мажорної соцреалістичної утопії, поступово відсувалася на користь синівському інфантильному принципу насолоди, який свідчив про колоніальну національну несвідомість на даній позиції. Люди зі страху, як визначатиме Р. Андріяшик, «це створіння неволі, до певної міри дон-кіхоти, частіше терпеливці, зрідка бунтарі». Вони постають, як свідчить психоісторія української літератури, то в депресивній личині, то в протилежній — маніакальній, що загалом визначає маргінальний образ хронічно недосформованого національного сина-суб’єкта.
4.2. Химерне блазнювання як регресія до материнського коду
Наприкінці 60-х — на початку 70-х років постмодерні стратегії у літературі й політиці активізували механізми розщеплення та їх пізнання. Імперський суб’єкт використовував постмодерну ситуацію світу для власного самозбереження. Несвідомий національний суб’єкт, втрачаючи суб’єктність, ставав об’єктом неусвідомлених стихійних імперських сил. В умовах посиленого переслідування українського націотворчого суб’єкта відбулася ще одна неусвідомлена регресія інфантильного українського характеру на параноїдно-шизоїдну позицію. Її супроводжувала постмодерна спроба відродити барокову художність.
Як відомо, світогляд епохи бароко символізував єдність народу і аристократії. Саме епоха бароко вперше наблизила літературу до народу, сприяла у європейських літературах народженню сильної й тривалої традиції, формуванню національного характеру[1146]. Всі ці здобутки епохи бароко надихали епоху романтизму. Про близькість бароко до романтизму свідчить їх спільний художній прийом — метафора та релігійний пошук.
Українська давня література бароко (І. Величковський, Г. Сковорода та ін.) була наскрізь релігійною, спрямованою до вищої істини. Барокова містика Сковороди втілювала в собі глибинне напруження національного інтелекту в осмисленні божественної сутності. Закономірно, що класичне європейське бароко прагнуло здійснити синтез ренесансного стилю з його світоглядним людиноцентризмом і середньовічного з його богоцентризмом. Тобто бароко означало повернення до людини і до Бога, активізацію релігійних мотивів, інтенсивний пошук місця людини у світі природи (інстинкту) й у світі божественному (вищої свідомості). Тому творці бароко намагалися примирити античну культурну спадщину, що гармонійно поєднала сексуальне й духовне, з аскетичним християнством, що спрямовувалося в дусі монотеїстичної традиції до вищої духовності, жертвуючи низькими інстинктами. «Енеїда» Котляревського маскувала в собі традицію релігійного українського бароко, а тому породила Велике Слово Шевченка.
У постсталінську епоху бароко поверталося в українську літературу передусім формально, тобто повертався його динамічний характер мовлення, що приховував тугу за суспільними змінами, виражав прагнення оновлення національного життя за низької світоглядної спроможності цього оновлення. Адже як можна оновити постсталінську літературу і адекватне їй суспільство без радикального оновлення світогляду? Пошукове бароко мало би пробуджувати інтелектуальну думку, релігійний порив до істини, напружувати національну пам’ять, ставити питання: «Що таке Бог? Що таке національна родина? Що таке людина у сучасному світі?» Але метафорика українського барокового стилю постсталінізму повторює блазнюючий невротичний симптом 20-х років, що виражається через захоплення формальним прийомом: письменники спокушаються художньою грою, втрачають себе в лабіринті пустопорожньої гри. Несвідоме скочування до блазнювання і тотальної театралізації, що нагадує маніакальну психотичність, було новим проявом інфантилізму за вихолощеності в колоніального суб’єкта батьківської мужньої інстанції Над-Я.
В екзистенціалізмі ведуть мову про два провідні психотипи, що відповідають інфантильному синівському характеру і мужньому батьківському характеру. Їх образно втілюють Дон Жуан, який схиляється до принципу насолоди, і Сократ, для якого головним є принцип реальності. Психотип Дон Жуана здійснює вибір естетичний, Сократа — вибір етичний. «Естетична» людина, — зазначає О. Пахльовська, — живе переживанням хвилини. «Етична» людина живе переживанням майбутнього. Естетичне начало виявляє в людині те, ким вона є. Етичне начало виявляє те, ким вона стає»[1147]. Імперський суб’єкт зацікавлений у продукуванні національного донжуанівського психотипу, оскільки той не розвивається, застрягає в інфантилізмі, не передбачає у перспективі націотворчої мужності. Донжуанівський психотип несвідомо продукує в психоісторії української літератури комічні жанри, стаючи апологетом карнавальної художності. З допомогою інфантильного донжуанівського національного суб’єкта імперська епоха десталінізації як постмодерна спроба перебудови ідеологічного поля літератури шляхом виведення маргінальних дискурсів, пов’язаних з функціонуванням приватного життя, закономірно переходила в офіційне русло. Попри послаблення різних позицій соціального простору завдяки звільненому простору приватного життя, шістдесятники в офіційному дискурсі створили продуктивні умови для оновлених дискурсів влади. Адже за рахунок комічних моделей «приватного життя» відбувалася динамізація тоталітаризму, що визначало ілюзію життя в постмодерному дискурсі української прози, який формувався у полі ослабленого гуманістичними ідеями сталінського соцреалізму, на матриці «олюдненої» імперської (комунівської) утопії. Характерним підсумком пост-модерного барокового дискурсу була дилогія «Лебедина зграя» (1971) і «Зелені Млини» (1976) Василя Земляка, а першим його вибухом — «химерний роман з народних уст» О. Ільченка «Козацькому роду нема переводу, або ж Мамай і Чужа Молодиця» (1958). Тобто у другій половині XX ст. вперше несвідома котляревщина та низьке бароко симптоматично виринули у химерно колоніальному романі О. Ільченка.
У 50-ті роки була офіційно спланована імперською ідеологією акція українсько-російського братання, зумовлена наміром відзначити 300-ліття Переяславського договору 1654 року. У звязку з цим почали активно
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури», після закриття браузера.