Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
В одному з чергових своїх послань Сахнов звинуватив мене в тому, що Туташхіа живий лише тому, що я попав під вплив Мушні Зарандіа. А Зарандіа звинувачувано в нехтуванні службових і державних інтересів через те, що він хибно розуміє родинний обов’язок. Саме в цей час один з моїх заступників, поїхавши в Петербург, довідався, що Сахнов на засіданні надзвичайної ради міністерства зажадав звільнення Сегеді й Зарандіа або переведення їх у інше відомство. Надзвичайна рада до Сахнова, звісно, не прислухалася, але Сахнов радий був і тому, що перше зерно сумніву було посіяне. В усьому іншому він покладав надію на майбутнє.
Полковник квапився — він вочевидь порушував темп, що подобав методу, який він обрав! Почасти та квапливість була спричинена й нашою поведінкою: самолюбство Сахнова страждало від того, що його поради й докори ми одним вухом слухали, а в друге випускали і по суті ні за що мали його кураторство в «Кілікії». Не міг не знати полковник і того, що хоч трохи, але знали ми про його інтриги, і наша пасивність не могла не тривожити цього вояки, що виліз на білого коня.
А потім посипалися листи, в яких Сахнов вимагав негайного знищення Туташхіа, ніби для цього досить було одного лише пострілу. Міністрові він подав широку доповідну, в якій «з усіма подробицями» описано було, як ми потураємо Даті Туташхіа.
Десь через півтора-два роки по тому, як Туташхіа пішов у абраги вдруге, я одержав з Петербурга розпорядження негайно звільнити з посади Мушні Зарандіа. Його підписали шеф жандармів і Сахнов. Мотивування були ті самі: невиконання неодноразових наказів про знищення Туташхіа і родинний зв’язок Зарандіа з абрагом, так наче й до цього, й весь цей час Дата Туташхіа не лишався двоюрідним братом Мушні Зарандіа. Лист був з грифом канцелярії міністерства, а це означало, що його надіслано за згодою самого міністра внутрішніх справ! Це мене й потішило, і ось чому: і в управлінні, і в міністерстві Зарандіа та ще кілька провінційних чиновників вважалися неоціненними людьми. Більше того, Зарандіа навіть вважався офіційним консультантом міністра. Одного разу в розмові зі мною міністр сказав про Зарандіа: цей абориген — дядько, наставник і духівник самого сатани. Мене не раз просили віддати їм Зарандіа, я завжди відмовляв, і нарешті дали мені спокій. А Сахнова хотіли всі спекатися, як задавненої болячки, та не могли розуму прибрати, як це зробити,— аж ось курка сама на себе почала гострити ножа: у мене склалося враження, що Сахнова поступово, довго й наполегливо наструнчували проти Зарандіа, маніпулюючи документами й плітками, а потім почали підводити його до думки, щоб він спекався Зарандіа. Іншими словами: міністр і шеф жандармів змусили Сахнова створити таку ситуацію, за якою в звільненні Зарандіа був винен сам Сахнов — і лише він. Що розлючений Зарандіа проковтне Сахнова, як пілюлю,— в цьому не мав сумніву ні міністр, ні шеф.
Мені було все ясно, але не зайвим було все-таки перевірити свої здогади. Ось чому міністрові та шефу — кожному окремо — я повідомив шифрованою телеграмою, що відмовляюся звільняти Зарандіа, але все-таки усуваю його від «Кілікії» й переводжу на вакантну посаду начальника політичної розвідки!.. Заперечень на телеграму не надійшло, і я негайно здійснив це. Призначення було погоджено в усіх інстанціях, і було видано наказ.
Сахнов радів, хоч перемога була не цілковита. А мене цікавило лише одно: як поведеться в цій ситуації «дядько, наставник і духівник сатани»?
— Мушні, ви не забули свого давнього принципу: не відкладати на завтра те, що можна зробити сьогодні? — пожартував я з ним одного разу.
Він здогадався, що я маю на увазі справу Сахнова, й, усміхнувшись, сказав:
— Є й інший принцип, графе: не квапся сьогодні з тим, що краще зробити завтра!
Згодом я частенько згадував цей короткий діалог. Що спонукало мене до цього? Зарандіа пішов на підвищення, для Сахнова став недосяжним і ніякої небезпеки від свого колишнього куратора не міг чекати. Про себе я вже сказав: дрібні інтриги — це найбільше, чим міг дошкуляти мені Сахнов. У такій ситуації, якщо бути вірним стереотипу, від мене вимагалося терпіння і тільки терпіння — сахнови й так скручують собі в’язи, без чужої допомоги. Але навіщо ж тоді було мені під’юджувати Зарандіа? Може, у моїй поведінці з’явилося щось нове, не відоме мені самому?..
План знищення Сахнова в голові у Зарандіа тоді ще не визрів, та й не було в нього часу на те; клопоти на новій посаді — знайомство зі справами і переосмислення їх, перевірка й перестановка людей, зміцнення зв’язків і розширення їх мережі — надовго поглинули його час, енергію, талант, але це не означало, що Зарандіа забув Сахнова чи простив йому...
Доля Сахнова опинилася в папці документів, що їх ретельно й блискуче дібрав Зарандіа.
Мабуть, можна було б знайти форму набагато стислішого й місткішого викладу всього, що сталося тоді. Але я такої форми не знайшов. Тому поведу свою розповідь звичайнісіньким чином, тим паче що деякі факти потребують окремого пояснення. Річ у тому, що в усій тій історії було ще чимало обставин, які зовні аж ніяк не залежали ні від проблеми Сахнова, ні навіть одна від одної. Саме тоді, коли все те починалося, важко було вгадати, що обставини ті колись раптом поєднаються, щоб лавиною обрушитися на Сахнова й понести його з собою. Отже, ось ті обставини.
— Ви пам’ятаєте Спадовського? — спитав мене якось Мутні Зарандіа.— Отого самого Спадовського, що три роки тому переїхав з Тифліса до Владикавказа й двічі — через
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.