Читати книгу - "Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Однак «за душевним складом» імператор Сулейман нагадує український чоловічий психотип, тому виявляється «великим меланхоліком». Ця меланхолія, що зумовлює перевагу еротичності над сексуальністю в його психології, стає рятівним чинником у долі українки Роксолани, спрямованої на пошуки альтернативної патріархальної структури для імперії. Деструктивна гаремна (імперська) сексуальність вбиває в жіночій душі Бога: імператор як Володар Світу, ідентифікуючи себе тінню Бога на землі, стає єдиним «Богом» для підневільної жінки. Супроти цієї знищувальної гаремної тенденції постає індивідуалізована еротична любов Сулеймана до Роксолани, що дає їй унікальний шанс на самоутвердження.
Символічна ситуація жіночого самоутвердження в романі Загребельного є опозицією до соцреалістичного імперського епосу, що тотально знецінював не лише жіночу позицію в соціумі, але й українську чоловічу як державницьку. Підсумовуючи гендерну картину світу російсько-імперської структури як комунівської епохи, П. Загребельний акцентував на закономірній в імперії втраті феномену значущості національної мужності та жіночості: «Ми люди трагічної долі, в яких було відібрано все людське до таких меж, що вже не було мови про чоловіче й жіноче, про найвищий дар, отриманий від Бога. Адам і Єва стали легендою, міфом, маревом, натомість зродився „простой советский человек“…, істота, позбавлена статі, не чоловік, не жінка, навіть не середній рід, а щось невизначене, аморфне, драглисте, як медуза…. Згадаймо преамбулу Брежнєвської конституції. Там було записано буквально таке: основою радянського суспільства є трудовий колектив. Отже, все розчинялося, дезінтегрувалося, знищувалося в цій колоїдній масі, званій „колективом“. Які тут чоловіки, які жінки?»[1186]. Вирізнення з імперського «комунівського» гарему української Роксолани та її індивідуалістичне свідоме самоутвердження як сюжет роману Загребельного давали змогу відчитати механізм похмурої імперської реальності, який знецінював духовну мужність і жіночість, продукуючи різноманітні перверсії. Адже перверсивного імперського завойовника характеризує ненависть до всього живого, відраза до духовного життя, прихована відраза до любові, оскільки у його психології особливо розвинуті некрофілічні потяги, а біофілічні пригнічуються. У зв’язку з цим батько Сулеймана Селім постає латентним некрофілом: любить війну, кровопролиття, зневажає жінок, врешті відмовляється від жіночого гарему, відчуваючи гомосексуальний потяг до молодих хлопчиків.
Наділена неймовірною волею до життя, природною енергією, Роксолана береться подолати імперську похмуру перверсію. Вітальна радість, що відсилає до української психотипності й виокремлює її у «мстивому гаремі», диктує ім’я — Хуррем, тобто «розвеселена», «розсміяна». Саме такою була Україна після депресивно-репараційної позиції шістдесятництва. Художня деталь, що у Хуррем сяяло тіло, було сліпучим від її іскристого розуму, дуже важлива у моделюванні Загребельним фатальної для імперії української жіночості. Сексуальність не визначає фатальну жінку в П. Загребельного. Це — лише природний фундамент для найбільшої спокуси, яку може мати українська жінка в імперському світі. Тому Роксолана символізується чоловічою жінкою, що відсилає до провідного українського психотипу мужньої жіночості: вона є жінкою, яка дбає передусім про свій розум, розбудовує його як міст, «по якому можна перейти найширшу ріку, як мечеть, де можна вимовити найсокровенніші слова, як небесне склепіння, під яким голос розлунюється аж до слуху самого Аллаха». Саме розвинута свідомість жінки, поєднана з радістю життя, творить особливу спокусу для «імператора» Сулеймана: «Яка то для нього несподіванка і радість водночас: зустріти в гаремі, серед цього зневаженого „м’яса для задоволень“, серед отупілих молодих самиць, затурканих наложниць, заляканих знарядь утіхи й насолод, істоту мислячу, людину, яка дорівнює тобі впертістю розуму й жадобою знань, а волею й характером перевищує, бо за тобою, крім походження, немає нічого, а вона видобулася з небуття, з безнадійного понищення на самий верх тільки завдяки власним силам, обдарованості душі, мужності й вірі у своє призначення на землі»[1187]. Це мужнє захоплення свідомим жіночим суб’єктом, що спрямовується до вищого призначення, формує нетипову психологічну трансформацію мужності і жіночості на вершині Османської імперії: завдяки свідомій любові Роксолана стає чоловічою жінкою, яка знає, що таке закон і принцип, а султан — жіночим чоловіком, котрий знає, що таке душа.
В останньому вирішальному бою з Османською імперією українська жінка стає на захист духовного сина, що мобілізує її мужню рішучість: в душі Роксолани немає жодного сумніву, жодного вагання. Для усунення батька, який відстоює кровавий закон братовбивства, вона іде на батьковбивство заради порятунку духовного сина. На цьому злочинному шляху Роксолана підбадьорує підлеглих словами поета: «В ділі нікчемнім — страх смерті, а в ділі великім — смак смерті!» й наказує хворого батька-султана вважати мертвим, що символізує вирішальну бунтівливу позицію українського колоніального суб’єкта, який довго імітував підкорення чужорідному жорстокому закону, але насправді віками прагнув утвердити власний, органічний праведний закон.
В одному з інтерв’ю Загребельний так формулює українське ставлення до авторитарного патріархату, що ґрунтується на маскулінній силі: «Сучасне суспільство патріархальне, отже, інститут державності — це чоловічий витвір. Та коли поглянути неупередженим оком на історію людства, то виявиться, що держава, хоч і створена чоловіками, завжди була ворожою… найперше до них (досить лиш згадати тисячолітні чоловічі кровопускання на війнах), а вже тоді до жінок»[1188]. Маскулінну державу як вороже людині утворення, жінка, на думку Загребельного, не має права зміцнювати, вона повинна її руйнувати[1189], саме так чинили всі геніальні жінки: «гаразд розуміючи, що розламати державу вони неспроможні, ішли іншим… суто жіночим шляхом — вони використовували державу (точніше — її володарів) у своїх жіночих цілях»[1190]. Так, у позиції П. Загребельного утверджується реалістична думка про патріархат, який не може зруйнувати жінка, але, будучи свідомою матір’ю, вона може пом’якшувати його тоталітарні батьківські структури. Зіткнувши похмурий некрофілічний, авторитарний, імперський чоловічий світ із радісним життєствердним бунтуючим жіночим, Загребельний утверджував романтичну українську позицію, спрямовану на одухотворення патріархату, відродження власне українського патріархату, що ґрунтується на родинній духовності. У цьому постмодерному синтезі реалізму і романтизму символізувалася «батьківська» традиційна українська позиція, що віддає перевагу свідомій любові над імперською ерогенністю. У такий спосіб «Роксолана» П. Загребельного вивершила шістдесятницький антиколоніальний любовний дискурс, надавши йому значення усвідомленості.
«Любовне» шістдесятництво з
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури», після закриття браузера.