Читати книгу - "Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
«Дім на горі» Вал. Шевчука писався протягом чотирнадцяти років (у часі розгортання химерної стильової тенденції) і може служити прикладом інтелектуально-міфологічної прози, що опонує химерії як масовій культурі, спрямовуючись на пошуки органічного українського світогляду. Міфологічно-химерну художність елітарного зразка письменник прагне розбудувати відповідно до світоглядних і морально-етичних принципів барокової епохи. Тому на відміну від карнавальної театралізації романів Ільченка, Гуцала, Земляка, він відмовляється від комічності і розважальності, хоча зберігає у структурі твору образи філософа-характерника, фатальної жінки, незвичайного спокусника, химерні уявлення.
З допомогою високої барокової художності Вал. Шевчук прагне подолати свого головного едіпового противника М. Гоголя. «Для мене Гоголь — це приклад так званого „малоросійства“, на фольклор він дивився головним чином як на забавку, намагався розважити читача „малоросійською“ екзотикою. Моя книжка „Дім на горі“ — своєрідна дискусія з Гоголем. Ті самі теми, той самий спосіб мислення мені хотілось інтерпретувати значно серйозніше. Фольклор — це частина людської духовності, а не просто химерна вигадка, екзотична забава; засобами фольклорної поетики можна здійснювати надзвичайно тонкий і глибокий аналіз людської душі»[1191]. Однак цей образ М. Гоголя — витвір маргінального уявлення Вал. Шевчука, за яким приховується едіпова заздрість до сильного суперника, якого не може збагнути. Адже М. Гоголь на основі українського релігійного бароко відмовився від варварського язичництва заради християнського монотеїзму.
Обробляючи традиційні у народній демонології мотиви (оповідання з роману «Дім на горі» — «Відьма», «Чорна кума», «Свічення», «Перевізник», «Панна сотниківна» та ін.), В. Шевчук актуалізує моделі міфологічних і казкових сюжетів, що дають змогу виявити приховані бажання чоловічого суб’єкта. Він працює над своєю улюбленою психологічною темою роздвоєння національної душі, що відповідає роздвоєній позиції між язичництвом і монотеїзмом. У романі «Дім на горі» дуже ефектно виписані психічні стани, які переживає вкрай розпалена пристрастю душа, звільняючись від пригнічених емоцій і сексуальних бажань. Арістотель вважав, що хаос і шаленство містерій зрештою приводило суспільство і людину до встановлення порядку. Шаленство сексуальної свободи, проявлене як ерогенна історія роману Шевчука, так само приводить до впорядкованої структури, яка тут виразно матріархальна. М. Павлишин справедливо зауважує, що на прикладі роману «Дім на горі», виходячи з основної фабули про еротичні спокуси жінок, можна здійснити цікаве психоаналітичне прочитання: подати у Шевчуковому творі «розгляд різних можливих сублімацій сексуального», тобто «прочитати роман по-фройдівськи»[1192].
У романі «Дім на горі» реалістичні елементи дають змогу впізнати обриси української реальності, що постає через автобіографічну історію роду чотирьох поколінь з 1911 р. по 1963 р. Психологічна реальність В. Шевчука надзвичайно пристрасна, що відсилає до барокової естетики, а тому виразно живописна й контрастна. Синтезуюча художність «Дому на горі» цілеспрямовано працює на розбудову літературного міфу, закоріненого у феноменологію статі. Центральним міфологічним образом роману є матріархальний світ, що символізується жіночим домом на горі — «гордим й самотнім, наче фортеця, обійстям». На сторожі жіночого царства стоїть найстаріша жінка дому, «ветха», горда бабця. Її королівська постать зберігає значущу і непроминальну семантику: ніби цій жінці «не 67 років, а принаймні 500». Сакральним заповітом дому на горі є збереження його сутності: матріархальної структури. Тому мудра й досвідчена бабця навчає наймолодшу остерігатися чоловіків-ворогів. Основне призначення жінки дому — продовжити і увіковічнити жіноче царство. Цьому сприяє відповідний вибір фемінного чоловіка супроти маскулінного агресора. Дотримуючись правила вибору, молода красуня підтверджує закон жіночого дому, народжуючи дівчинку у шлюбі, завдяки чому найстарша жителька спокійно залишає світ, знаючи що її дім, переданий у спадок, стоятиме й надалі. Отже, чоловіки у романі є втіленням двох сил: агресивно-сексуальної (імперської) та еротичної (національної миролюбної). Сексуальні агресори загарбують несвідомих жінок, пробуджуючи в їх тілах нестримний сексуальний потяг, а зрештою — кидають напризволяще із хлопчиками-байстрючками, що відсилає до типового сюжету про українську покритку. Недаремно в романі з’являється згадка про «Повію» Панаса Мирного. Відповідно у Шевчуковому міфі формуються два сюжети: історія, в якій діють чоловіки-агресори, та історія, в якій активними суб’єктами дії є жінки. Отже, дім є місцем, де відбувається боротьба між матріархальним і демонічним патріархальним світом. Щоразу, коли дозріває у своїй красі молода господиня, грандіозне відчуття небезпеки наповнює все обійстя, психічно поєднує душу старої хранительки роду з необачною душею молодої красуні, в якій має зафіксуватися Над-Я, що структурується як феміністичне: оскільки йдеться про авторитарний материнський закон, що пригнічує інтроекцію батьківського об’єкта. Історія пришестя сексуального агресора сповнена сюрреалістичної містики. Чоловік-агресор символізує чоловіка-диявола: великий сірий птах-людина з’являється із солом’яним капелюхом на голові, у лакованих туфлях, з яких витикаються гострі кігті, з носом — грубо загнутим дзьобом. Диявол є вісником і еросу, і смерті, адже його прихід — смертельна помста старомодній хранительці морального закону: спокушаючи несвідому себе жінку, пришелець прагне завоювати дім на горі, стати його містичним господарем. Сексуальне бажання в романі пов’язується з винятково демонічним, агресивним смислом. Тому страшна ніч на горі, коли прилітає чоловіко-птах, постає образним апокаліпсисом для «жіночої» гори: «Вночі до обійстя прилетів великий сірий птах. Черкнувся підошвами лискучих туфель стежки і звільна пішов по ній до самітнього будинку на горі… Птах ішов по стежці й помалу втрачав пташину подобу: пір’я на його голові стало кучугурою кучерявого волосся, крила — руками, і поклався йому на плечі той-таки неодмінно сірий костюм…»[1193]. Появі спокусника передує статеве дозрівання дівчини, коли перші спалахи сексуального інстинкту вступають у конфлікт з витвореною віками етичною забороною.
Демонічну деконструкцію ідилії жіночого світу В. Шевчук подає як тріумф варварства: червоні, пожежні кольори символічно передають нестримну сексуальну пристрасть. Вечір спокуси заходить червоним, небо тремтить багряно, кроваво світить місяць, весь краєвид обагрений, ріка тече кров’ю, під ноги дівчини стелиться червона трава, рубіново блищать скелі; розпалені пристрастю дівочі вуста бризкають кров’ю, просвічуються руки, груди — чорно-червоним сяйвом, кольорами смерті й еросу. Схоплена чоловіком-птахом між небом і землею юна, ще не дозріла жінка символізується кровавою жертвою. Кігті величезного червоного птаха хапають її в обійми і несуть у чорну безвість, навколо дивної пари з’являються вогнища, крутяться червонясті тіла, блимає то чорним, то червоним місяць, чоловічі руки стають залізними руками, пристрастні чоловічі губи — залізними вустами. Переможний дух загарбницької сексуальності подається як диявольський шабаш, що завершується крахом голубої богині: «у зімнутому й потолоченому бур’яні, зімнута й потолочена сама,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури», після закриття браузера.