Читати книгу - "Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
З «жіночим» сюжетом дому пов’язана совісна, миролюбна чоловіча психологія. Але ці мирні чоловіки залишають жінкам дому нових дівчаток-красунь, ніколи не претендують стати господарями, помирають дуже рано, виконавши свою єдину «плідну» місію в жіночому царстві. Таким героєм є Володимир, чоловік Галі. Його «гостювання» на околиці міста, де розташувався знаменитий дім на горі, є лагідним і покірним, що втілює собою слабосилу позицію морального мазохіста. З приходом його на гору знову відтворюється вічний закон жіночого царства. Отже, гармонійне буття Вал. Шевчук пов’язує з матріархальним світом як світом жіночого панування. Оскільки загрозою ідилічному буттю материнського дому на горі є сексуальний світ блудних батьків і блудних синів, то у Шевчуковому міфі ці два світи гостро конфліктують між собою. Розв’язує матріархально-патріархальну опозицію жінка-мати, яка поєднує Бога і диявола: вона привела на світ і блудного сина, Хлопця, і в законі народжену доньку — Оксану. Мати як своєрідне миротворче начало постає між демонічним Хлопцем, що повернувся в дім після довгих мандрівок по світу, й Оксаною, яка вважає себе єдиною законною господинею в домі, несвідомо бажаючи смерті своєму незаконнонародженому брату. Оксана — новий образ бабці-«феміністки»: світ чоловіків їй ворожий. Але Галя, як мати сина і доньки, прагне помирити два світи. Материнсько-синівська ідилія завершує міф Шевчука символічним розміщенням материнського дому на горі і синівського дому під горою. Ця матріархальна позиція Вал. Шевчука з неусвідомленим комплексом матері визначає світоглядну орієнтацію на язичництво. У своїй постмодерній позиції Шевчук (романтизована мужність) нагадує головну героїню новели «Голос трави» — відьму, що своє відунське знання отримує від двоїстої сили. Хто їй посилає це знання — Бог чи диявол — вона не знає. «А хіба я знаю, хто мною вершить? — говорить відьма. — Коли треба мені чого, прошу в обох: і в Бога, і в диявола. Хтось там мені із них і пособля…»[1195]. Романтизоване високе язичництво Вал. Шевчука мало протистояти проявленому в низьких гедоністичних формах язичництву химерного низу, хоча обидві форми мають спільний корінь: неподоланий комплекс матері. Українську язичницьку релігійність Вал. Шевчук розглядає як винятково сильну і здорову опозицію до аскетичного християнства, і навіть як опозицію «живого до мертвого, любові до ненависті»[1196]. Така імперська за своїм пафосом міфологізація язичництва є відступом від нерозпізнаного світогляду національного бароко, постмодерною утопією колоніального чоловічого суб’єкта, що особливо увиразнюється в образі фатальної жінки.
Якщо фатальна для імперії жінка в П. Загребельного постає як мужня жінка, здатна жертвувати своїм низьким інстинктом заради високої усвідомленості, то фатальна жінка у В. Шевчука — це завше ерогенна жінка-імперія, яка не є творцем культури, а лише уособленням демонізму, незбагненного, але спокусливого для культурного чоловіка інстинкту. У пізніх творах Шевчука сексуальність фатальної жінки (ненаситної у своїй жадібності бажання) не лише підкреслюється, а пов’язується з різного роду садизмом і перверсіями («Горбунка Зоя», «Жінка-змія», «Чортиця»). Осмислення жіночості на основі першоцінності сексуальності визначає і сутність чоловічого характеру у творчості Шевчука, в якому проявляється інтелектуально замаскований донжуанівський психотип, що видає свою язичницьку інфантильність за мужність. «Головний герой у пізніх повістях В. Шевчука, — відзначає В. Даниленко, — доволі фемінізований. Він не спокушає і не завойовує жінку, як те робить класичний чоловік, а сам чекає, доки вона його спокусить. Вдаючи, що байдужий до прекрасної статі, він провокує жінок і стає їхньою жертвою. При цьому герой Шевчука не може похвалитися ні силою, ні вродою, ні мужністю, ні благородством (традиційним набором чоловічих чеснот), він не випромінює навколо себе сексуальних флюїдів, а пишається єдиним своїм достоїнством, розумом, що дає йому підстави іронізувати з інтелектуальних потенцій інших чоловіків, а особливо жіноцтва»[1197]. Донжуанівське наївне шістдесятництво є особливо видимим в інтелектуально замаскованому дискурсі В. Шевчука на постмодерністському сучасному порубіжжі.
Твердження О. Пахльовської, що генетичний код нової України був створений шістдесятниками[1198], очевидно є романтичним перебільшенням, більш обґрунтоване її міркування, що шістдесятництво є «діагностичним центром»[1199] другої половини XX ст.
Перехід бунтівного шістдесятництва у барокове язичництво не давав змоги постати потужній мужності. «Протистояти нормам оточення, яке культивує театралізовані форми поведінки (швидше — театралізовані норми), — як зазначає О. Ковальчук, — можна лише тоді, коли знайдеш і утвердиш власну сутність»[1200]. Передумовами цього є подоланий едіпів комплекс і сформований мужній світогляд.
Повноцінну українську літературу Вал. Шевчук декларував у елітарному, середньому та масовому вимірах. «Елітарна література мусить задавати тон, бути камертоном літературного процесу, бути тим небом, до якого має прагнути митець, саме вона творить свою вищу честь і чим культурніша нація, тим дбайливіше має плекати культуру саме елітарну»[1201]. Однак відновлення донжуанівського колоніального психотипу серед шістдесятників-постмодерністів веде до підозрілої регресії індивідуального характеру, наприклад до того, що «в пізніх творах Шевчука немає любові, зате багато сексу»[1202], тобто замість мудрого і мужнього чоловіка з’являється хтива стать. Цей постмодерний симптом підтверджує недосформовану колоніальну мужність, яка почала з неподоланого ленінізму, а закінчує запізнілою сексуальною революцією. Несвідоме себе шістдесятництво (через недостатній психологічний аналіз) на основі національної романтики непомітно скочується у карамазовщину, що метафізично переплітає Бога і диявола, деконструюючи українську релігійну монотеїстичну традицію, яка й відсилає до елітарного, аристократичного проекту літератури. Якщо фатальна для імперського світу українська жінка означає вищий прояв свідомості (творчість П. Загребельного), то фатальна для українського світу жінка означає нищий прояв сексуальності, тому вона несе загрозу передусім для української мужності, як це символізується у творчості В. Шевчука.
NB
ДЕКОНСТРУКЦІЯ сталінізму означала перебудову комунівської імперії, що у свою чергу стимулювало становлення постмодерної загальноєвропейської ситуації у літературі й політиці. На ранній стадії постмодернізації постало нове синівське покоління в українській літературі, яке отримало назву «шістдесятники». Шістдесятництво проявило архетипну ситуацію українського чоловічого характеру, пов’язану з комплексом матері.
УКРАЇНСЬКИЙ синівський характер у психоісторії літератури виявлявся через різновид мазохізму — від його нижчої до вищої форми: нижчою формою був ерогенний мазохізм (образ Енея в І. Котляревського), вищою — філософський мазохізм (образ Мойсея в І. Франка). У шістдесятництві виявився наївний моральний мазохіст, який вивершився в офіційному дискурсі літератури в текстах Гр. Тютюнника, але не маючи потужної трансформації в бік мужнього батьківського характеру, регресував на депресивно-репараційну материнську позицію,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури», після закриття браузера.