Читати книгу - "Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
РЕГРЕСІЯ несвідомого національного творчого суб’єкта на параноїдно-шизоїдну позицію актуалізувала інфантильний ерогенний мазохізм і комічну художність. Розщеплення батьківсько-материнського коду продукувало розмноження «веселої банди братів» на основі інфантильного донжуанівського психотипу, що виявило бажану імперському суб’єкту розщепленість між ерогенним інфантильно-синівським мазохізмом, який відсилає до материнського коду, та філософським мазохізмом, який втрачається, оскільки батьківський код неусвідомлено оскоплюється (В. Земляк, Є. Гуцало та ін.). Так у психоісторії української літератури почав розгортатися наївний постмодернізм, який робив національного творчого суб’єкта об’єктом неусвідомлених імперських сил. Спустошення монотеїстичної релігійної традиції у формуванні українського характеру епохою сталінізму зміцнювало шизоїдний механізм, тобто його несвідому національну тенденцію розщеплювати себе і об’єкт.
НАЇВНИЙ психологічний аналіз шістдесятництва не давав змоги повносило повернути принцип реальності в літературу, наївний бунт виявив симптоматику неподоланого едіпового комплексу: брак мужності, депресивний симптом, психологію боягузства і переляку. Слабкі реалістичні потуги витіснила спустошена постмодерна барокова, химерна художність.
ПСИХОАНАЛІТИЧНЕ тлумачення постмодернізму як імперської стратегії виявляє в ньому ненаситне бажання, спрямоване на спустошення національних моделей світу, що наснажує імперіалізм. Несвідомий український письменник-блазень, піддаючись на цю новітню провокацію, стає об’єктом антинаціональних імперських маніпуляцій, втрачаючи незалежну сутність.
ПРОТИ імперського маскулінного садомазохістського світу П. Загребельний моделює в особі Роксолани наймогутнішу для нього загрозу — архетипну українську жіночість з потужним батьківським кодом мужності і не менш потужним материнським кодом вітальності, цілісність якої дає змогу здійснювати розумну деконструкцію імперського світу. У дусі імперського світу творить образ української жінки Вал. Шевчук, спрямовуючи її в тінь ненаситної ерогенності. Так відображається реалістичне «батьківське» творення жіночого образу (символічної доньки в літературі) і романтичне інфантильне творення подібного образу. Ці дві моделі (на основі батьківського коду мужності або на основі неподоланого материнського комплексу) пророчо відкривають перспективу символічного моделювання української мужності і жіночості на сучасному порубіжжі.
4.4. Вісімдесятництво як колоніальна симптоматика
У другій половині XX ст. європейська свідомість виявилася інфікованою російським постмодернізмом як новітнім символізованим імперіалізмом. «По кордонах європейського світу, — констатує О. Пахльовська, — розливається безрозмірна Росія. В ній одна імперія виймається з іншої, як з великої матрьошки»[1203]. Імперська садомазохістська глобалізація світу як ніколи актуалізує проблематику психоаналітичного розрізнення, адже, як аналітично доводить І. Дзюба, російський імперіалізм — це невиліковний стан[1204]. Тому романтичне переконання вісімдесятника Ю. Андруховича «У Москві я був свідком загибелі останньої з російських імперій»[1205] є лише ознакою інфантильного мислення українського письменника-маргінала.
У постмодерній ситуації другої половини XX ст. повністю проявили себе два літературні покоління — шістдесятники і вісімдесятники. «Кожне літературне покоління, — розмірковує О. Гордон, — переходить переважно крізь декілька фаз свого розвитку, перша з яких — це дебют, друга — творча самореалізація, третя — реалізація своїх досягнень в літературному та інформаційному часопросторі і завоювання власного читача. Та насамкінець — етап осмислення свого значення, появи послідовників та плагіаторів»[1206]. Покоління шістдесятників і вісім-десятників є цілком сформованими, подолали всі фази розвитку, що дає підстави розпочати їх осмислення.
Літературним поколінням вважається група письменників, що народилися приблизно в один час, яка характеризується наявністю спільного «поколіннєвого переживання», поколіннєвої самосвідомості на основі головного духовного виклику-запитання часу і відповіді на нього, що увиразнюється при протиставленні з поколінням попередників; функціонуванням «літературної піраміди» (вершину займають пасіонарні, найбільш обдаровані особистості, які витворюють національну свідомість нового часу); програмною пропозицією нового світогляду і маніфестацією своєї мети; витворенням культурної перспективи[1207].
Оскільки переважна більшість письменників нового літературного покоління дебютувала у 80-ті роки, то воно отримало назву «вісімдесятники». На семантику назви представники сучасного критичного дискурсу вказують по-різному. Так, Л. Демська-Будзуляк зазначає: «Їх назвали «вісімдесятниками», але не тільки за часом появи, а за наявністю власної філософії мистецтва, індивідуального стилю та художньої естетики. Вони були тими, на чию молодість припав кінець великої імперії»[1208]. Суттєву ознаку нового літературного покоління В. Єшкілєв визначає за відношенням до традиції: «Вісімдесятники — умовна назва літературної генерації, котра у другій половині 80-х років створила першу в історії повоєнної української літератури опозицію ТР-дискурсові не у вигляді опору окремих особистостей, а в якості феномену нового літературного покоління»[1209]. Прозаїків нового покоління 80-90-х визначає як «вісімдесятників» й ідеологічно поміркований «літописець» літературної перехідної епохи В. Габор, упорядник «Вибраної української прози та есеїстики кінця XX ст.»[1210].
Загалом більшість дослідників перехідної літературної епохи під назвою «вісімдесятники» має на увазі такі яскраві літературні постаті, які робили численні спроби сформувати художні і світоглядні постколоніальні моделі: В’ячеслав Медвідь, Євген Пашковський, Юрко Ґудзь, Василь Герасим’юк, Іван Малкович, Юрко Іздрик, Юрій Андрухович, Юрій Винничук, Олександр Жовна, Олександр Ірванець, Олесь Ульяненко, Василь Портяк, Ігор Римарук, Олег Лишега, Володимир Діброва, Володимир Єшкілєв, Володимир Цибулько, Богдан Жолдак, Констянтин Москалець, Віктор Неборак, Петро Мідянка, Наталка Білоцерківець, Євгенія Кононенко, Галина Пагутяк, Софія Майданська, Оксана Забужко та ін. Р. Харчук нове літературне покоління, яке виявило себе у 80—90-ті роки, символічно називає «поколінням постепохи»: пострадянським, постколоніальним, постчорнобильським, постхристиянським, а загалом апокаліптичним[1211]. Найточніше назвати вісімдесятників перехідним поколінням.
У зв’язку з проголошенням української державності у психології українського суб’єкта відбулося невротичне роздвоєння: світоглядно він сформувався в імперсько-комунівській епосі, але час вимагав нагального пошуку націотворчого незалежного світогляду. У психоісторії української літератури з’явилося унікальне покоління, яка зависає в колоніалізмі, не виробивши потужного світогляду. Це покоління несе в собі минулу симптоматику шістдесятництва і сімдесятництва, загалом — порубіжний симптом, адже воно онтогенетично сформувалося у 60—70-ті, вперше виявилося у 80-ті, перебудовувало себе в 90-х, а на початку XXI ст. почало робити підсумки. Така поетапна трансформація позначилася на його психосемантиці і психопоетиці, що проявила колоніальну симптоматику.
Філогенетична симптоматика пов’язана з механізмом утворення індивідуальних неврозів, адже симптом виникає на основі багатократно спотвореного виробництва лібідозного бажання. Внаслідок постійного пригнічення в психоісторії літературного розвитку національно-державницьке бажання хронічно маскується, штучно обирається двосмисловість, що несе в собі протилежні смисли: явний, покликаний приховати це бажання, і прихований, який постійно трансформується, оскільки формування українського характеру відбувається під впливом страху переслідування. Утворення симптому внаслідок порушених лібідозних процесів стає заміщенням того, що не може проявитися на повну силу. Тому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Код української літератури. Проект психоісторії новітньої української літератури», після закриття браузера.