Читати книгу - "Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Коли Костянтин заговорив про тесло й поперечну пилку, Дата облишив свою зброю і слухав брата, не спускаючи очей з його обличчя. Просто дивно, як умів він слухати... Жилка на обличчі не сіпнеться, око не змигне — годину слухатиме, і видно, не лише слухає, кожне слово вбирає і в думці своїй перетравлює.
Довго стояла тиша, коли Костянтин закінчив говорити. Порушив її Магалі:
— Така розмова між чоловіками вашого віку можлива лише за однієї умови: якщо один засуджує вчинок другого, то він мусить одразу ж сказати, як треба в такому разі вчинити, щоб було чесно й справедливо.
По цих словах знову всі мовчали.
— Я сказати цього не можу,— відповів батькові Костянтин.— На тому тижні поїду в Тифліс і, якщо застану Мушні, поговорю з ним. Послухаю, що він скаже.
— Якби ти знав, брате мій Косто, скільки я сам про це думав-передумав,— заговорив Дата,— не можу я двоє діл заразом робити. Не виходить у мене, а коли не виходить, тоді треба з двох вибирати те діло, яке більше відповідає твоїй гідності.— Говорив Дата дуже спокійно, а тоді спитав Магалі: — Як там мама? Як її серце?..
Ми лишилися до ранку, але про Дату більше не говорили. Андро Салакаіа пригостив нас на славу й поклав відпочивати. Уранці ми рушили в дорогу й щасливо повернулися додому. Так закінчилася та подія.
Скажу вам, добродію,— Дата сам страждав від того, що його безпутне життя приносить близьким йому людям багато лиха й клопоту, але Костянтин витяг на світ божий усе, що, здавалося, надійно й навіки було сховане. Я кажу сховане, бо ніхто в нашій сім’ї жодного разу за всі роки не скаржився, не нарікав на прикрощі і сльози, які приносило в сім’ю Датине життя. Навпаки, кожен з нас близько до серця брав напасті, що звалювалися на нього, не відокремлюючи його долі від своєї долі. Принаймні так завжди нам здавалося. Пригадую, приходить якось Дата аж геть за північ. Усіх пообнімав, перецілував, приголубив. Посідали вечеряти, говорили про се про те. А мати Тамар і каже Даті з сльозами на очах:
— У всіх твоїх однолітків, синку,— сім’ї, діти. А ти ніяк не вгамуєшся, і де там уже тепер сім’ю заводити!..
— У нього в роду й поведенції такої не було, щоб тихо-мирно пливти за водою і з усім миритися, і ми його не для спокійного життя викохували,— заступився за Дату Магалі.— Не розумію, чого ж ти сльози проливаєш?
Скільки разів мені доводилося чути, як Магалі казав: те, що в Дати така доля,— наша провина, винуватити в цьому нікого, і його біда — найперше наша біда, а вже потім його.
Дата, звичайно, знав, як ми ставимося до його нещасливої долі, і це, звісна річ, не полегшувало ні страждань його, ані каяття. Серце йому боліло від того, що нам доводиться стільки всього терпіти через нього. А в нас — завжди на душі камінь, що Дата й сам нещасливий, і за нас уболіває. Так чи так, він завжди відчував провину перед сім’єю, вона мучила його невідступно, і, хто знає, може, саме вона й погнала його з доброї волі сісти у в’язницю.
Були на те й інші причини. Не знаю навіть, як пояснити... Ще дві причини було. Точніше кажучи, відбулися якраз на той час дві розмови, які теж могли штовхнути його у в’язницю. Перша розмова — між ігуменею Єфимією, нашим батьком Магалі і Датою... Я теж був при тій розмові. Але була там ще одна черниця, молода послушниця, приставлена до ігумені. По смерті Єфимії вона залишила монастир. Жінка та жива й понині й живе недалеко звідси. Її звати пані Саломе Базієрашвілі-Одішаріа. Знаєте, поки тривала та розмова, мене раз у раз посилали то в двір, то щось принести, то сюди, то туди. Уривками, але я чув, про що говорили, а пані Саломе нікуди не виходила, пам’ятає все до дрібниць, і добре пам’ятає... Набагато краще за мене. Я вас познайомлю з нею, і ми разом згадаємо вже геть-чисто все... А друга розмова відбулася між нашим батьком, Мушні й Датою. І при тій розмові мені довелося бути й запам’ятати її. Коли хочете, я розкажу вам про неї зараз, а можу — згодом, після розмови з панею Саломе. Як хочете.
Граф Сегеді
Події розгорталися за наміченою схемою, і це було найважливіше. Хаджі-Сеїд зізнався в тому, що мадемуазель де Лам’є його співучасниця і що вони обмінювалися добутими відомостями. Це означало, що Хаджі-Сеїд і Жаннет де Лам’є були винні й перед своїми розвідувальними службами. Досить було повідомити їхніх патронів про це, І обоє не минули б смертної кари як зрадники держави.
— Що ви збираєтеся далі робити, Мушні? — спитав я Зарандіа.— Якщо до вух мадемуазель де Лам’є доповзе бодай частка того, що сталося з Хаджі-Сеїдом, вона одразу ж спробує втекти од нас, і не виключено, що це їй пощастить... Що вам тоді робити з Кулагіним і Старіним-Ковальським, з цими кільцями вашого ланцюга?
— Ви гадаєте, мадемуазель де Лам’є краще брати зараз? — спитав Зарандіа, трохи подумавши.
— Не знаю. У мене ще немає про це думки, а то навіщо б я вас і питав.
— Щоб заарештувати мадемуазель де Лам’є, досить двох поліцейських, навіть одного. Та коли вона проковтне язика, буде опиратися й заперечувати все, тоді по закінченню терміну попереднього ув’язнення ми змушені будемо звільнити її як особу іноземного підданства й надати їй право виїхати на батьківщину. На руках у нас залишиться дурниця —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Дата Туташхіа, Мзечабук (Чабуа) Іраклійович Аміреджібі», після закриття браузера.